УХВАЛА

22 серпня 2022 року
м. Київ

справа №640/10622/21
адміністративне провадження №К/990/20088/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Соколова В.М.,  Загороднюка А.Г., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року у справі № 640/10622/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції містобудування України, Кабінету Міністрів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство розвитку громад та територій України, про визнання протиправними та скасування розпорядження, наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної інспекції містобудування України (далі - відповідач-1), Кабінету Міністрів України (далі - відповідач-2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Міністерства розвитку громад та територій України (далі - третя особа), з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 17 березня 2021 року №187-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції містобудування України";
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної інспекції містобудування України №14-ОС від 23 березня 2021 року "Про звільнення ОСОБА_1 " зі змінами від 31 березня 2021 року;
- поновити ОСОБА_1 на посаді голови Державної інспекції містобудування України;
- стягнути з Державної інспекції містобудування України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеною прогулу у розмірі 29149,44 грн.
Надалі позивачем подано клопотання про заміну сторони у справі, а саме - Державної інспекції містобудування України на її правонаступника - Державну інспекцію архітектури та містобудування України.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року клопотання ОСОБА_1 задоволено частково. Залучено Державну інспекцію архітектури та містобудування України співвідповідачем у справі (далі - відповідач-3), відмовлено у задоволенні клопотання в іншій частині.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року залишено без змін.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини другої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Аналіз матеріалів касаційної скарги свідчить про її невідповідність вимогам статті 330 КАС України.
З 08 лютого 2020 року набрали чинності норми Закону України від 15 січня 2020 року №460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», якими внесено зміни щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду, викладені у розділі 3 Глави 2 «Касаційне оскарження». 
Відповідно до статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права при вирішення його клопотання про заміну відповідача у справі його правонаступником.
Зокрема указує, що висновки судів попередніх інстанцій не відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справа №21-484а14 від 19 січня 2016 року у справі № 810/1783/13-а, від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/25887/15, від 17 липня 2019 року у справі № 820/2932/16, від 07 липня 2022 року у справі № 420/1070/21.
Так, у вказаних постановах Верховним Судом зазначено, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Таким чином, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні клопотання про заміну Державної інспекції містобудування України на її правонаступника - Державну інспекцію архітектури та містобудування України порушили приписи статті 52 КАС України.
Разом з тим суд звертає увагу, що зі змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, яка залишена без змін постановою суду апеляційної інстанції, клопотання позивача про заміну відповідача було задоволено частково та вирішено залучити Державну інспекцію архітектури та містобудування України співвідповідачем у справі.
Зокрема суди дійшли висновку, що доводи заявника не доводять наявність підстав, передбачених статті 52 КАС України, для допущення процесуального правонаступництва відповідача у справі.
Водночас суд першої інстанції розглянув клопотання позивача про заміну відповідача правонаступником як його згоду заміну відповідача у розумінні частини третьої статті 48 КАС України.
Так, згідно із статтею 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. 
Відповідно до частини третьої цієї статті суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Частиною четвертою вказаної статті визначено, що якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.
Однак касаційна скарга не містить доводів та обґрунтувань щодо порушення судами попередніх інстанцій приписів статті 48 КАС України при вирішенні питання щодо залучення Державної інспекції архітектури та містобудування України співвідповідачем у справі № 640/10622/21 чи неправильного застосування судами норм матеріального права.
При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням, зокрема, що саме є підставою для касаційного оскарження судових рішень та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 330, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року у справі № 640/10622/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції містобудування України, Кабінету Міністрів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство розвитку громад та територій України, про визнання протиправними та скасування розпорядження, наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без руху.
Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Недоліки необхідно усунути шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду уточненої касаційної скарги із зазначенням, зокрема, що саме є підставою для касаційного оскарження судових рішень та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційна скарга буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
Л.О. Єресько
В.М. Соколов 
 А.Г. Загороднюк 
Судді Верховного Суду