Справа № 345/4112/21 
Провадження № 22-ц/4808/412/22 
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючої                        Пнівчук О.В.
       суддів:                        Бойчука І.В., Девляшевського В.А.
з участю секретаря                Возняк В.Д., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 02 грудня 2021 року, в складі судді Кардаш О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , 
в с т а н о в и в:
У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17.02.2009 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду директора КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради за контрактом. 16.02.2021 року його звільнено з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. 
В порушення вимог ст.ст. 47,115,116 КЗпП України з ним не проведено розрахунок в день звільнення.
Оскільки остаточний розрахунок із позивачем проведено 16.06.2021 року, останній просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 82 дні затримки розрахунку при звільненні.
Розрахунок середньої заробітної плати позивачем проведено у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, згідно якого сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні становить 202 622,00 грн. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідача 202 622,00 грн середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, 2000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги та 2026, 23 грн сплаченого судового збору.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 02 грудня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. 
Вважає, що рішення прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Зазначає, що ОСОБА_1 звільнений з роботи КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради 16.02.2021 року на підставі ч. 2 ст.36 КЗпП України, остаточний розрахунок з ним проведено не в день звільнення, а 16.06.2021року, тому перебіг тримісячного строку звернення до суду почався з 17.06.2021 року.
Суд помилково вважав, що позивач звернувся до суду 20.09.2021 року з пропуском тримісячного строку звернення до суду, оскільки позовна заява подана до суду 17.09.2021 року, про що свідчить відмітка канцелярії Калуського міськрайонного суду, а відтак суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення з позовом до суду.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити у повному обсязі.
Представник відповідача Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Микитин О.Є. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що, відмітка канцелярії Калуського міськрайоного суду, на яку посилається апелянт, не є належним та допустимим доказом, оскільки не відповідає вимогам Інструкції з діловодства в місцевих апеляційних судах України, так як не містить ні посади працівника суду, ні прізвища, ні підпису. Крім того, згідно із даними офіційного сайту Судової влади України позовна заява ОСОБА_1 надійшла саме 20.09.2021 року.
Наголошує, що твердження позивача про те, що остаточний розрахунок належних на день звільнення виплат відповідачем було проведено 16.06.2021 року не відповідає дійсності, так як повну виплату належних на день звільнення сум позивачу було проведено саме 16.05. 2021 року. Водночас, з метою усунення порушень вимог статті 34 Закону України «Про оплату праці», працівникам, які станом на 01.05.2021 року (у тому числі і позивач) були звільнені, 16.05.2021 року була нарахована сума компенсації за втрату такої зарплати за травень 2021 року у зв`язку із інфляцією, яка для позивача становила 1265,17 грн з урахуванням суми утриманих з неї загальнообов`язкових зборів. Даний платіж було проведено з призначенням: зарахування згідно з/п відомості, однак він жодним чином не свідчить про зміну дати фактичного розрахунку із позивачем та не впливає на визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, адже така компенсація відмінна від сум, належних працівникові при звільненні, визначених ст. 116 КЗпП України, виплачується на інших підставах і в інші строки, ніж передбачено ст.ст. 47, 116 КЗпП України, і затримка її виплати не є порушенням строків, встановлених ст.116 КЗпП України, та відповідно, не може бути підставою для притягнення до відповідальності у вигляді відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку, передбаченого ст. 117 КЗпП України. 
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що повний розрахунок з позивачем проведено 16.06.2021 року, а тому перебіг тримісячного строку звернення до суду почався з 17.06.2021 року. позивач, звернувшись до суду з даним позовом 20.09.2021 року пропустив тримісячний строк звернення до суду.
З таким висновком суду колегія суддів не погоджується.
Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки 16.02.2021 ОСОБА_1 звільнено з роботи в КП «Водотеплосервіс» у зв`язку з закінченням терміну дії контракту (а.с.7-9).
Із виписки по рахунку приватного клієнта ОСОБА_1 (а.с.10) та бухгалтерської довідки щодо нарахованої компенсації за втрату зарплати, зокрема ОСОБА_1 (а.с.29) вбачається, що сума зарплати до виплати на дату звільнення була виплачена позивачу 13.01.2021 року в розмірі 31465,37, 15.01.2021 року - 39200,87 грн, 25.01.2021 року - 1230 і 2200 грн та 16.06.2021 року - 1265, 17 грн сума компенсації за втрату невчасно виплаченої заробітної плати. 
Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.
Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.
Згідно частин першої, другої статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.
Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 травня 2022 року витребувано із Калуського міськрайонного суду інформацію про дату надходження позовної заяви ОСОБА_1 до КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати, справа №345/4112/21. 
Згідно відповіді Калуського міськрайонного суду від 07 червня 2022 року №9079/345/4112/21 дійсною датою поступлення вказаної позовної заяви ОСОБА_1 є 17 вересня 2021 року.
Так, 16.06.2021 року на рахунок позивача від відповідача надійшли кошти у розмірі 1265,17 грн. З долученої представником відповідача бухгалтерської довідки вбачається, що вказані кошти - це сума нарахованої компенсації за втрату зарплати за листопад-грудень 2020 року працівникам у зв`язку із інфляцією.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» , заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату правці» за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством: премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати регулюється ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159.
Відповідно до цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).
Таким чином, право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як нарахування та невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Необхідно зазначити, що сума компенсації включається до фонду оплати праці того місяця, в якому фактично проводиться її нарахування та виплата у відповідності з п.п. 1.6.2 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.04 № 5. Згідно із пп.14.1.48 ПКУ дана компенсація є зарплатою і для цілей застосування положень розд. IV ПКУ.
Отже, оскільки компенсація за втрату зарплати працівникам у зв`язку із порушенням строків її виплати належить до структури заробітної плати, про належні при звільненні кошти позивача в порушення вимог ст.116 КзПП України відповідачем не було повідомлено, тому саме дату виплати компенсації слід вважати тією датою, коли відповідач фактично остаточно розрахувався з позивачем. 
Таким чином, перебіг тримісячного строку для звернення позивача з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні почався з моменту, коли відповідач повністю і остаточно з ним розрахувався, а саме з 16.06.2021 року. З позовом до суду позивач звернувся 17.09.2021 року, тобто в межах встановленого ч.1 ст.233 КзпП України строку.
Враховуючи те, що повного розрахунку з позивачем в день звільнення проведено не було і розмір заборгованих перед позивачем сум відповідачем не оспорювався (відсутній спір про розмір належних звільненому працівникові сум), тому в силу норм ст.ст. 116, 117 КЗпП України, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. При цьому такий період затримки слід обраховувати з наступного дня після звільнення - з 17.02.2021 року до 16.06.2021 року (дати виплати компенсації).
За змістом норми статті 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Разом з тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, згідно якої суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки потрібно використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого непередбачено чинним законодавством.
Позивач зазначає, що його середньоденна заробітна плата становить 2471 грн, що не заперечується відповідачем.
З 17.02.2021 року до 16.06.2021 року пройшло 82 робочі дні. З урахуванням зазначеного, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становитиме 202 622 грн. 
Разом з тим, встановлені судом обставини свідчать, що на день звільнення позивачу виплачена нарахована заробітна плата, окрім інфляційних втрат за невиплачену заробітну плату в листопаді-грудні 2020 року у сумі 1265,17, що становить половину середньоденної зарплати позивача, які виплачені 16.06.2021 року, та вказують на неспівмірність розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні майновим втратам, які потерпів позивач.
Тому враховуючи доводи позовної заяви та апеляційної скарги, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, та встановлені фактичні обставини у даній справі, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 . 
Колегія суддів вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат є сума у розмірі 3000 грн. 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, апеляційну скаргу позивача задоволено на 1,48 %, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 30 грн та 1000 грн витрат на правничу допомогу. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Калуського міськрайонного суду від 02 грудня 2021 рокускасувати та постановити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради (ЄДРПОУ 32364207, м. Калуш вул. Окружна, 8, 77300) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_1 , проживаючого за адресою   АДРЕСА_1 ) 3000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1000 грн витрат на правничу допомогу та 30 грн сплаченого судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, у випадках передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 травня 2022 року.

Головуюча                                                         О.В. Пнівчук
Судді:                                                                І.В. Бойчук
                                                                       В.А. Девляшевський