Справа № 462/7489/21                                Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д. 
Провадження № 22-ц/811/580/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 
Категорія: 76 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н. П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
при секретарі: Х.Б. Назар
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, -
                                               в с т а н о в и в: 
       13.10.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА», в якому просила стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату в сумі 10748,81 грн, вихідну допомогу в сумі 7882,35 грн, компенсацію за 23 календарні дні невикористаної щорічної відпустки в сумі 4048,23 грн без утримання податку й інших обов`язкових платежів та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 17.08.2021 року по день винесення рішення суду. 
       Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона перебувала у трудових відносинах з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» та 16 серпня 2021 року звільнена з посади провідного інженера-технолога відділу головного технолога ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. У день звільнення відповідач не провів з нею повний розрахунок, зокрема, не виплатив заборгованість по заробітній платі за квітень - серпень 2021 року, вихідну допомогу у розмірі 3 посадових окладів, компенсацію за 23 дні невикористаної щорічної відпустки. У зв`язку з невчасним розрахунком при звільненні у неї виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме з 17.08.2021 року по день фактичного розрахунку. Просила позов задоволити.
       Оскаржуваним рішенням позов задоволено.
               Стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 заборгованість по аробітній платі за період з квітня по серпень 2021 року у сумі 10748 (десять тисяч сімсот сорок вісім) 81 коп. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті, компенсацію за 23 дні невикористаної щорічної відпуски у сумі 4048 (чотири тисячі сорок вісім) грн. 23 коп. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті та вихідну допомогу у розмірі 7882 (сім тисяч вісімсот вісімдесят дві) грн. 35 коп. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті, а всього 22679 (двадцять дві тисячі шістсот сімдесят дев`ять) грн. 39 коп. без утримання податків й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.08.2021 року по 17.12.2021 року у розмірі 10000 /десять тисяч/ гривень без утримання податку й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті.
               Стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 908 гривень судового збору.
               Стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь держави 908 гривень судового збору.
               Рішення суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні оскаржила ОСОБА_1 .
               Вважає оскаржуване рішення суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
       Зазначає, що, постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про кількість робочих днів у період з 17.08.2021 року по 17.12.2021 року та необгрунтовано стягнув з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 /десять тисяч/ гривень без утримання податку й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті. Суд невірно розрахував кількість днів затримки виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та стягнув в її користь середній заробіток за час затримки розрахунку на 67 днів, в той час як кількість робочих днів за період з 17.08.2021 року по 17.12.2021 року (день ухвалення рішення суду) становить 87 робочих днів. За її розрахунками сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить - 32 655 грн. 45 коп. (375,35 грн. - її середньоденна заробітна плата без утримання податків й інших обов`язкових платежів х 87 робочих днів = 32 655,45 грн) без утримання податків й інших обов`язкових платежів.
       Просить рішення суду скасувати частково, змінити рішення в частині суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню в її користь та викласти його у наступній редакції: «Стягнути із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.08.2021 року по 17.12.2021 року - 87 робочих днів, у розмірі 32 655,45 грн без утримання податку й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті».
       У засіданні колегії суддів позивач ОСОБА_1 скаргу підтримала з підстав, наведених у ній, просила скаргу задоволити.
       Представник Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення  ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.        
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       На підставі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на посаді провідного інженера-технолога відділу головного технолога ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА».
       Наказом № 204к від 16.08.2021 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за власним бажанням за ч. 3 ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки /а.с.8-11/.
       Як вбачається з розрахункових листків, виданих ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», з квітня по серпень 2021 року позивачу ОСОБА_1 щомісячно нараховувалася заробітна плата, а саме: у квітні нараховано до виплати 1380,80 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів або 1315,85 грн. з утриманням податків; у травні - 2979,88 грн. та 2603,10 грн. відповідно; у червні - 3831,28 грн. та 3084,18 грн.; у липні - 3542,39 грн. та 2851,62 грн. відповідно, у серпні - 1104,32 грн. та 904,10 грн. відповідно /а.с.12/.
       Згідно з поточною випискою з банківського рахунку ОСОБА_1 , заробітна плата виплачувалася позивачу у неповному обсязі. Зокрема, за квітень 2021 року виплачено 717,13 грн. та за травень 2021 року проведено виплату коштів у сумі 1301,55 грн. 
       Як вбачається з матеріалів справи, у день звільнення позивача з роботи, ДП ЛДЗ «ЛОРТА» не виплатило належні їй до виплати: заробітну плату за період з квітня по серпень 2021 року у сумі 10748,81 грн., компенсацію за 23 дні невикористаної щорічної відпуски у сумі 4048,23 грн. та вихідну допомогу у розмірі 7882,35 грн., а всього 22679,39 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів.
       Оскільки із позивачкою не проведено повного розрахунку при звільненні, вона має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
       Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на день ухвалення рішення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні перед ОСОБА_1 становить 25 148 грн 45 коп. без утримання податків й інших обов`язкових платежів (375,35 грн - середньоденна заробітна плата позивачки х 67 робочих днів за період роботи з 17.08.2021 року по 17.12.2021 року). З урахуванням висновків Великої палати Верховного суду, викладених в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також те, що ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» є державним підприємством військово-оборонної галузі, суд вважав доцільним стягнути розмір середнього заробітку у сумі 10000 грн, що, на думку суду, буде достатньою компенсацію майнових втрат, які понесла позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.
       Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.
       Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
       Згідно ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.
       Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
       Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
       З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
       При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
       Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
       Як вбачається із роз`яснень, наданих в пункті 20 частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
       Таке ж роз`яснення статті 117 КЗпП України, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.
       Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
       За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
       Як на підставу для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №761/9584/15-ц, предметом спору якої є застосування положень ст.117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні та застосування принципу співмірності. Однак, колегія суддів вважає, що зазначена позиція висловлена Великою Палатою в конкретній справі за інших правовідносин та застосуванню в даному спорі не підлягає.
       Так, зокрема Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
       У справі, що переглядалася Великою Палатою Верховного Суду позивач звернувся до суду з позовом у квітні 2015 року, тобто зі спливом більш ніж шести років після звільнення з роботи, яке мало місце 16 лютого 2009 року.
       Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції до даної справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів враховує, що оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Крім того, судом не встановлено в діях ОСОБА_1 свідомого тривалогосамоусунення від захисту своїх порушених прав, оскільки з позовом про стягнення середнього заробітку зп час затримки розрахунку при звільненні така звернулася через два місяці з часу звільнення, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні збільшився через неправомірну бездіяльність позивача.
       При цьому, саме на роботодавця нормами КЗпП України покладено обов`язок з нарахування та виплати працівникам всіх належних їм сум у день звільнення.
       Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що підстави для застосування висновків Великої Палати Верховнного Суду у даній справі відсутні. 
       Разом з тим , визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку перед ОСОБА_1 в сумі 25 148 грн 45 коп., суд першої інстанції виходив з того, що кількість робочих днів за період з 17.08.2021 року по 17.12.2021 року становить 67 днів.
       Однак, згідно інформації Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України №3501-06/219 від 12.08.2020 р. «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» для п`ятиденного робочого тижня (40 годин\тиждень) кількість робочих днів за період з 17.08.2021 року по 17.12.2021 року /день ухвалення рішення суду/ складає 87 днів.
       З наведених мотивів, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід змінити, та стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.08.2021 року по 17.12.2021 року (87 робочих днів х 375,35 грн грн) в сумі 32 655,45 грн без урахування податку і інших обов`язкових платежів.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
  п о с т а н о в и в:   
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.
       Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2021 року в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.
       Стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» в користь ОСОБА_1 32 655,45 грн без урахування податку і інших обов`язкових платежів.
       В решті рішення суду залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 05 липня 2022 року.

Головуючий:         Н.П. Крайник 

Судді         Я.А. Левик

                                                                                        М.М. Шандра