УХВАЛА
10 червня 2022 року
м. Київ
справа № 185/2236/21
провадження № 51 - 1652 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021045370000136 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 Кримінального кодексу України (далі – КК України), 
встановив:
За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 20 лютого 2021 року о 16:45 год, зайшовши до коридору квартири АДРЕСА_2 , для припинення гучного програвання музики, направив в бік ОСОБА_5 пневматичний пістолет марки «МР-654К» № НОМЕР_1 . Тримаючи пістолет в правій руці, розуміючи, що його дії викликають у ОСОБА_5 побоювання за власне життя та життя її дітей, виражаючись нецензурною лайкою, направив пістолет стволом в обличчя ОСОБА_5 та продовжив скорочувати відстань. Тим самим ОСОБА_4 почав демонстративно вказувати на реальність погрози пострілом. Не бажаючи відмовлятись від свого злочинного умислу та усвідомлюючи характер своїх дій, ОСОБА_4 продовжив погрожувати ОСОБА_5 пістолетом до моменту отримання з боку потерпілої завірянь щодо припинення програвання музики.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 02 березня 2022 року апеляційні скарги потерпілої, захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 та прокурора залишив без задоволення, а вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2021 року – без змін. 
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та закриття кримінального провадження.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, засуджений вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що в його діях відсутній умисел на погрозу вбивством. Вказує, що судами не надана оцінка доказам відповідно до вимог ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України). На думку ОСОБА_4 висновки судів про наявність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, протирічать матеріалам справи. Вважає, що ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційної скарги сторони захисту, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Оцінюючи доводи касаційної скарги засудженого в частині істотного порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів виходить з наступного.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні зазначених у вироку діянь за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується зібраними в кримінальному провадженні та дослідженими в судовому засіданні доказами, які є належними та допустимими, і в сукупності доповнюють один одного. 
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілу ОСОБА_5 , свідків  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, рапортом від 20 лютого 2021 року, протоколом обшуку від 24 лютого 2021 року, протоколом пред`явлення речей для впізнання від 02 березня 2021 року, висновками експертів № СЕ-19/104-21/6521-БЛ та № СЕ-19/104-21/7870-БЛ від 26 лютого 2021 року.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого щодо відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, та відсутності умислу на погрозу вбивством, слід вказати наступне.
Так, з об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст. 129 КК України, проявляється у залякуванні потерпілого позбавленням його життя. Таке залякування може бути виражене у будь-якій формі: усно, письмово, шляхом демонстрації зброї тощо.
При цьому погроза вбивством має бути конкретною і реальною. Реальність погрози визначається достатністю підстав побоюватися її виконання, які у кожному випадку є різними. При визначенні реальності погрози значення має з`ясування форми, характеру, місця, часу, обстановки її висловлення, характеру попередніх взаємовідносин між винним і потерпілим тощо. 
Разом з цим особливе значення має сприйняття погрози самим потерпілим, а також і присутніми при цьому іншими особами. Злочин вважається закінченим з моменту сприйняття погрози потерпілим. 
Судами встановлено, що відповідно до показань потерпілої ОСОБА_5 , вона сприймала дії ОСОБА_4 реально та думала, що її зараз вб`ють, так як пістолет перезарядився і був наведений на неї майже впритул. Зокрема судовому засіданні потерпіла зазначила, що ОСОБА_4 був дуже злий з пістолетом в руках, який демонстрував при цьому на витягнутій руці, направляючи його в обличчя потерпілої та гучно виражаючись.
У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що в потерпілої були реальні підстави побоюватись погрози вбивством.
Судом апеляційної інстанції також правильно зазначено, що суб`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення характеризується виною у формі прямого умислу. При цьому не має значення, чи збирався винний здійснити свою погрозу в дійсності, чи ні, досить того, щоб у потерпілої були реальні підстави побоюватися такої погрози. Мотиви вчинення цього злочину на його кваліфікацію не впливають.
В оскаржуваній ухвалі апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника з приводу відсутності умислу обвинуваченого на погрозу вбивством, вказавши при цьому, що сам обвинувачений не заперечував, що він прийшов до потерпілої з пістолетом, який відкрито тримав у руці, і який бачила як потерпіла, так і малолітній свідок.
З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції.
Решта доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. 
Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи засудженого про не встановлення достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413, КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги засудженого, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2022 року стосовно нього відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                                 ОСОБА_3