Справа № 159/7550/21 	Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л. 	
Провадження № 22-ц/802/557/22  Категорія: 76 	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
17 травня 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С. І.,    
       суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я., 
секретар судового засідання Кіт А. Д.,
з участю:
представника відповідача ОСОБА_1 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2  до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про відсторонення від роботи та зобов`язання виплатити заробітну плату за час відсторонення за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2022 року,              
               
В С Т А Н О В И В:

       Позивач  ОСОБА_2 звернувся в грудні 2021 року в суд з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про відсторонення від роботи та зобов`язання виплатити заробітну плату за час відсторонення. Позов мотивує тим, що працює у відповідача помічником машиніста тепловоза цеху експлуатації Виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Ковель». Наказом № 441 від 08.12.2021 його було відсторонено від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Позивач вважає, що відповідно до трудового договору, він не має перед відповідачем зобов`язання проходити щеплення проти COVID-19, а відповідач не має повноваження відстороняти його від роботи з підстави відсутності щеплення.
       Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2022 року позов задоволено. Визнано наказ № 441 від 08.12.2021 начальника Виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Ковель» про відсторонення від роботи ОСОБА_2 протиправним та скасовано його. Допущено ОСОБА_2 до роботи на посаді помічника машиніста тепловоза цеху експлуатації Виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Ковель». Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (Регіональна філія «Львівська залізниця», Виробничий структурний підрозділ «Локомотивне депо Ковель») на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи з 09.12.2021 по 11.03.2022 в розмірі 41 474,79 грн з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (Регіональна філія «Львівська залізниця», Виробничий структурний підрозділ «Локомотивне депо Ковель») в дохід держави судовий збір в розмірі 1816,00 грн. Допущено негайне виконання судового рішення в частині допущення ОСОБА_2 до роботи та стягнення на його користь усієї суми середнього заробітку.
Відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця» подав апеляційну скаргу на вказане рішення. Покликається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вказує, що якщо ставити питання обов`язковості вакцинації для працівників з наведеного переліку Наказу Міністерством охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928, який набрав чинності 08.11.2021, то вакцинацію можуть не робити лише ті працівники, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. В матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування. Є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що ст. 12 Закону України «Про захист від інфекційних хвороб» визначено перелік обов`язкових щеплень, а щеплення від COVID-19 не є обов`язковим. Твердження позивача про обмеження його права на працю без профілактичного щеплення є безпідставним. Працівник не виконував свою роботу, у табелі обліку робочого часу не відображено відпрацьовані години, відповідно і не проведено оплату. Повідомлення про можливе відсторонення позивача від роботи підготовлено на виконання діючих норм права, а не з власної ініціативи роботодавця. Міністерством охорони здоров`я України прийнято наказ від 04.10.2021 № 2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Переліком визначено організації, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України COVID-19. Зазначені профілактичні щеплення проводяться у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за № 1161/19899. Наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153» від 25.02.2022 № 380 до завершення воєнного стану в Україні зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням від 04.10.2021 № 2153. На підставі наказу № 109/к від 02.03.2022 ОСОБА_2 з 02.03.2022 допущено до роботи. ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» вказав, що в контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найкращого досяжного рівня здоров`я. Якщо політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання, національні влади можуть розумно вести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій справі.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що ст. 12 Закону України «Про захист від інфекційних хвороб» визначено перелік обов`язкових щеплень, а щеплення від COVID-19 не є обов`язковим. Висновки, які викладені у рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 в справі № 10-р/2020, свідчать про те, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватись виключно законом – актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом виконавчої влади в Україні. Встановлення таких обмежень підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Представник відповідача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.
Позивач ОСОБА_2 в суд апеляційної інстанції не з`явився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності.
       Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника відповідача, приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що розпочинати офіційні дії з юридичними наслідками відповідач мав не раніше 09.12.2021, коли у позивача виник обов`язок пройти вакцинацію. Усі дії відповідача до 09.12.2021 не доводять, що він належно попередив позивача про наслідки відмови і ухилення від вакцинації. Недопустимо виконувати процедуру наперед, користуючись тим, що законодавчі норми опубліковані, але не набрали чинності. Законодавчих норм, які не набрали чинності, в юридичному полі не існує, вони не породжують будь-яких прав і обов`язків, такі норми не підлягають виконанню ні в якій їх частині. У позивача не виникає ніяких обов`язків у зв`язку з його попередженням про виконання недіючих законодавчих норм. Відповідач здійснив відсторонення позивача від роботи лише на підставі відсутності у нього необхідних довідок щодо вакцинації 09.12.2021, тобто в один день переконався що їх немає і відразу ж відсторонив, що і порушує його права, які підлягають захисту.
З таким висновком не можна погодитись. 
       Судом встановлено, що позивач працює помічником машиніста тепловоза цеху експлуатації Виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Ковель» Акціонерного товариства «Українська залізниця». 
Наказом № 441 від 08.12.2021 позивача відсторонено від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.
       Відмову позивача від ознайомлення з листом-ознайомленням про введення в дію постанови КМ України № 1236 від 09.12.2020 зафіксовано актом від 29.11.2021.
Згідно із ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
       Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
       Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: 
       - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;
       - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; 
- в інших випадках, передбачених законодавством
       У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»).
Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.
Центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я є Міністерство охорони здоров`я України. 
При видачі оспорюваного наказу відповідач керувався ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» зі змінами внесеними наказом від 01.11.2021 № 2393, пунктом 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 
       У преамбулі Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вказано, що цей Закон визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.
       Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. За змістом ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
        Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.
       Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі – Перелік № 2153). Цей перелік доповнено наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року.
Нормативно-правовою базою прийняття цього наказу зазначено статтю 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», статтю 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункт 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики.
       Відповідно до Переліку № 2153 з доповненнями, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники:
       1. центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;
       2. місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;
       3. закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності;
       4. підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади.
       5. установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;
       6. підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.
Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070).
       Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, від 20 травня 2020 року № 392 та від 22 липня 2020 року № 641.        Пунктом 416 указаної постанови, визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:
       1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі – перелік);
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
       3) взяття до відома, що:
       - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
       - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Системний аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для висновку, що відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництва та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, як підстава для відсторонення працівника від роботи у відповідності до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відноситься до інших випадків, передбачених законодавством.
       Відсторонення працівника від роботи – один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. 
Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.
       У справі встановлено, що на позивача поширюється дія Переліку № 2153, тому видача оспорюваного наказу керівником відповідає вимогам постанови КМ України від 09 грудня 2020 року № 1236 і до позивача правомірно застосовано відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством. 
       Позивач не надав документу, що підтверджує проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 до 08 листопада 2021 року, а тому роботодавець правомірно відсторонив його від роботи. Крім цього, позивач не надав доказів щодо наявності у нього абсолютних протипоказань до проведення вище вказаного профілактичного щеплення. У позовній заяві позивач також не зазначає, з яких причин ним не пройдено профілактичного щеплення та не подано відповідного документу. Бездіяльність особи по проходженню обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 розцінюється судом як відмова від щеплення. Обов`язок профілактичного щеплення проти COVID-19 не є зміною істотних умов праці.
       Зазначення у рішенні, що відповідач мав довести до відома позивача необхідність зробити щеплення проти COVID-19, роз`яснити порядок проведення, надання строку для щеплення, не грунтується на вимогах закону. Проте, позивача відповідачем було повідомлено щодо щодо обов`язковості профілактичного щеплення проти COVID-19 та доведено до відому відповідні нормативні акти.
У розглядуваному випадку відсторонення позивача від роботи ґрунтувалось на вимогах законодавства, здійснено в спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав.
       У справі «Соломахін проти України» у рішенні від 15 березня 2012 року ЄСПЛ сформулював правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні.
Отже, такі втручання цілком припустимі.
У пунктах а, б статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.
Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян. Позивач не дотримався загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, і держава визначила законодавством захисний захід – відсторонення від роботи.
Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. 
       Тимчасова втрата заробітної плати це прямий наслідок свідомого рішення позивача обрати саме такий шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.
У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за ним зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людей.
       Виходячи з того, що унаслідок тимчасового відсторонення позивача від роботи відбулось у певній мірі втручання у право позивача на працю, апеляційний суд вважає, що таке втручання було доцільним і виправданим, оскільки, рішення про відсторонення ґрунтується на національному законодавстві, яке чітко визначає підстави для обов`язкового профілактичного щеплення, Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, наслідки ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення, а тому є «виправданим відповідно до закону», має на меті законні цілі, оскільки проводиться з метою охорони здоров`я населення країни та необхідності контролювати поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, є виправданим в демократичному суспільстві з огляду на домінування інтересів держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян. 
Тимчасове обмеження права позивача на працю, який відмовився від вакцинації за власним бажанням, а тому був відсторонений від роботи, не є проявом дискримінації, оскільки такі дії вчинені в інтересах суспільства, які превалюють над інтересом однієї особи, ґрунтуються на законі та переслідують законні цілі, про що суд зазначив вище.
При ухваленні рішення про стягнення середньої заробітної плати за період з 09.12.2021 по 11.03.2022, суд не врахував що з 02.03.2022 ОСОБА_2 допущено до роботи на підставі наказу № 109/к від 02.03.2022.
       На підставі досліджених у справі доказів та норм чинного законодавства апеляційний суд дійшов висновку, що відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства, тому підстави для визнання незаконним і скасування наказу № 441 від 08.12.2021 про відсторонення позивача від роботи з 09.12.2021 відсутні. З огляду на те, що у цій частині позовних вимог апеляційний суд дійшов висновку про їх безпідставність, відсутні підстави для задоволення вимоги про зобов`язання допустити до роботи, виплатити заробітну плату за час відсторонення. 
Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, оскаржуване судове рішення у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. 
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

 
П О С Т А Н О В И В:

 
Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.
       Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2022 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
       В позові ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу про відсторонення від роботи недійсним, зобов`язання допустити до роботи, виплатити заробітну плату за час відсторонення, відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий
                               
Судді