Справа № 308/8869/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       18 липня 2022 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
       суддів: Кожух О.А., Кондора Р.Ю.
       з участю секретаря судового засідання: Бочко Л.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мигальчич Людмила Анатоліївна, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Деметрадзе Т.Р., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості відчуженого майна

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості відчуженого майна.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.08.2019 визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно: автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 ; автомобіль ВАЗ 2121, зеленого кольору, 1987 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_3 (попередній д.н.з. НОМЕР_4 ), № кузова НОМЕР_5 .
Та поділено спільне майно між колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступним чином: за ОСОБА_2 визнано право власності на автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , вартістю 115.935,00 грн.; за ОСОБА_1 визнано право власності на автомобіль ВАЗ 2121, зеленого кольору, 1987 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_3 (попередній д.н.з. НОМЕР_4 ), № кузова НОМЕР_5 , вартістю 35.400,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 – у розмірі 40.267,50 грн.
Зазначає, що на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі від 30.08.2019 вона звернулася до сервісного центру МВС України №2141 задля проведення державної реєстрації права власності транспортного засобу CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_6 , № кузова НОМЕР_2 .
Проте, відповіддю від 30 травня 2020 року №31/7/1-488 їй було відмовлено в проведенні державної реєстрації права власності на транспортний засіб CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_6 , № кузова НОМЕР_2 з огляду на його відсутність у її фізичному володінні, а також з огляду на відсутність свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_1 .
При цьому, відповідно до відомостей сервісного центру МВС України №2141 транспортний засіб CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_6 , № кузова НОМЕР_7 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №2143/2016/040148 від 31.08.2016.
Тобто, у 2016 році відповідач розпорядився спільним сумісним майном подружжя, а саме транспортним засобом CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_6 , № кузова НОМЕР_2 без згоди другого з подружжя скориставшись тим, що у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу вказаний лише один співвласник.
Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію вартості відчуженого майна, а саме, автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , у розмірі 115 935 грн.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості відчуженого майна ОСОБА_2 , а саме, автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, державний номер реєстрації НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 у розмірі 115 935 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 159,39 грн. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мигальчич Л.А., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та стягнення витрат на правову допомогу. Вказує, що позивач, пред`являючи позовні вимоги до відповідача про стягнення вартості відчуженого майна, з посиланням на норми ст.ст. 369, 370, 372 ЦК України (які регулюють правовідносини щодо спільної сумісної власності), намагається ще раз поділити майно – транспортні засоби, але шляхом отримання грошової компенсації за частку у спільному сумісному майні. Це при тому, що ТЗ не є спільним сумісним після його поділу на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду, а стягнення грошової компенсації можливе лише з співвласника майна, яким апелянт не являється.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, не врахував, що спірне майно не є спільним сумісним майном, а відтак, стягнення грошової компенсації є не можливим. Адже в такому випадку ОСОБА_2 є одноосібним повноцінним власником майна та додатково отримує ще й грошову компенсацію у вигляді повної вартості цього майна, що є повним абсурдом.
Крім цього, ніщо не перешкоджає ОСОБА_2 пред`являти вимоги до фактичного володільця майна із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України. З наведеного слідує, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту. 
Щодо продажу транспортного засобу апелянтом, на який послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, без жодного доказу в обґрунтування цих обставин, та без пояснень відхилення доказів поданих апелянтом, як щодо обізнаності позивача, що транспортний засіб перебуває у володінні третіх осіб з 2008 року на підставі доручення, тобто в період перебування сторін у шлюбі, так і про осіб які володіють транспортним засобом згідно облікових карт отриманих з Сервісного центру у серпні 2016 року на запит Апеляційного суду при вирішені справи 308/1992/16 і відповідно не застосування строків позовної давності, про які заявляв апелянт в суді першої інстанції.
Так в матеріалах справи відсутній Договір купівлі продажу ТЗ за підписом апелянта то з огляду на це залишається не зрозумілим на підставі яких доказів суд дійшов до висновку про продаж останнім ТЗ у 2016році.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду першої інстанції. Зазначає, що відповідач при розгляді справи в суді першої інстанції, не спростував та не заперечував проти того факту, що транспортний засіб CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_6 , № кузова НОМЕР_2 , відповідно до свідоцтва про право власності на транспортний засіб був записаний на ОСОБА_1 . Так само, відповідач не заперечував та не спростував той факт, що станом на 31.08.2016 транспортний засіб CHEVROLET NIVA 21230 був спільною сумісною власністю. При цьому, відповідач не спростував факт укладання договору купівлі-продажу №2143/2016/040148 від 31.08.2016. Тобто, в 2016 році відповідач розпорядився спільним сумісним майном подружжя, а саме транспортним засобом CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_6 , № кузова НОМЕР_2 (факт приналежності даного майна на праві спільної сумісної власності позивачу встановлено в справі №308/1992/16-ц) без згоди другого з подружжя.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у справі №430/1281/14-ц розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.
Проте, всупереч приписам ст. 369 ЦК України відповідач, зловживаючи тим фактом, що в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 , чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_6 , № кузова НОМЕР_2 вказаний лише один співвласник - ОСОБА_1 , здійснив відчуження спільної сумісної власності подружжя без отримання згоди ОСОБА_2 . Твердження відповідача, що він не відчужував транспортний засіб CHEVROLET NIVA 21230, є голослівними, з огляду на факт укладання договору купівлі-продажу №2143/2016/040148 від 31.08.2016. При цьому відповідач безпідставно ототожнює відчуження транспортного засобу з видачею довіреності на користування транспортним засобом. Відповідач намагається ввести суд в оману вказуючи, що транспортний засіб CHEVROLET NIVA 21230 було відчужено ще в 2008 році при наявності згоди позивача та в інтересах позивача, як члена сім`ї. Однак, дані відомості нічим не підтверджені, а тому не можуть бути належним та допустимим доказом.
Щодо строків позовної давності то вказує, що право приватної власності на автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_6 , № кузова НОМЕР_2 у позивача виникло 13.02.2020 в день набрання законної сили рішення у справі №308/1992/16-ц. При цьому, в період з 29.02.2016 до 13.02.2020 вирішувався спір, щодо встановлення чи відсутності режиму спільної сумісної власності відносно транспортного засобу CHEVROLET NIVA 21230, що був відчужений відповідачем з порушенням приписів чинного законодавства 31.08.2016 (тобто під час вирішення спору в справі №308/1992/16-ц). Таким чином, можлива обізнаність позивача про відчуження транспортного засобу третім особам без її згоди не може слугувати підставою для початку перебігу строку позовної давності, адже на той момент позивач лише намагалась визнати право спільної сумісної власності на спірне майно. Враховуючи ту обставину, що право власності на транспортний засіб CHEVROLET NIVA 21230 виникло у позивача лише 13.02.2020, вимоги відповідача про застосування строків позовної давності не можуть бути застосовувані до спірних правовідносин.

ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Мигальчич Л.А. подала відповідь на відзив, доводи якої зводяться до того, що відповідач не погоджується з таким. Заперечення апеляційної скарги зводяться до невірного розуміння норм права, що регулює інститут спільного сумісного майна та особистого майна. А посилання на висновки Верховного Суду є безпідставним так-як такі не є подібними, а ні тотожними по відношенню до даної справи, адже різняться як за змістом позовних вимог та нормами права, які в них наведені.
Позивачці було достеменно відомо про перебування спірного ТЗ у третіх осіб з 2008 року та впродовж 12 років не заперечувала дану обставину, хоча за наявності бажання могла з`ясувати обставини вибуття ТЗ з її фактичного володіння. Знаючи, що ТЗ не перебуває у фактичному володінні сторін з 2008 року позивачка обрала спосіб захисту своїх прав такий як поділ неподільного майна в натурі.
Якщо ототожнювати довіреність на керування ТЗ з договором про відчуження ТЗ то виходячи з правової позиції ВС висловленої у постанові від 25.05.2020р., справа №347/955/16 то відчуження рухомого майна одним з подружжя у період перебування у шлюбі з отриманням коштів від такого продажу ТЗ, вважається що такі витрачено в інтересах сім`ї та отримання у такому випадку грошової компенсації за свою частку у спільному рухомому майні отримати буде неможливим. Будь-яких інших правочинів окрім згаданої довіреності щодо спірного ТЗ відповідач не вчиняв та матеріали справи зворотного не містять. 
Оскільки з моменту набрання рішенням суду 13.02.2020р. спірним майном статусу особистої власності позивачки то повторний поділ спільного сумісного майна з отриманням грошової компенсації частки в такому майні є свідченням повторного розподілу вже поділеного майна та жодною правовою нормою не передбачено. За цих обставин обраний позивачкою спосіб захисту є неефективним і таким, що не визначений законодавчо способом захисту прав позивачки у разі порушення таких.

У зазначене судове засідання ОСОБА_1 та його представник адвокат Мигальчич Л.А. повторно не з`явились. Від адвоката Мигальчич Л.А. яка представляє інтереси ОСОБА_1 надійшли клопотання від 05.04.22р., і 15.07.22р. щодо відкладення розгляду справи. Зміст таких зводиться до того, що в державі введено воєнний стан, який продовжено то зазначене є підставою для відкладення даного судового засідання. Також зазначає, що не може прибути в судове засідання на визначену дату через сімейні обставини.
За змістом ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
А відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
       На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.
Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком цієї особи добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати передбачені процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (§ 35 рішення ЄСПЛ у справі "Alimentaria Sanders S. A. v. Spain" від 07 липня 1989 року N 11681/85).
Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (ч. 1 ст. 372 ЦПК України).
       Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
       Перевіряючи поважність причин неявки в судове засідання наведених адвокатом Мигальчич Л.А. в заяві від 15.07.22р., зокрема це ведення бойових дій на території України, неможливість прибуття в судове засідання через сімейні обставини. 
То з цього приводу колегія суддів зазначає, що бойові дії на території Закарпатської області та сусідніх з нею областях не проводяться та зазначена обставина не являється жодною перепоною для сторони по явці в судове засідання апеляційної інстанції, оскільки наявні всі необхідні для цього можливості у сторони. Як адвокат Мигальчич Л.А., так і ОСОБА_1 не перебувають в рядах збройних сил України або місцевої територіальної оборони, а доказів про зворотне ними не надано апеляційній інстанції. А тим більше, що ніщо не перешкоджало ОСОБА_1 самому з`явитись в судове засідання. 
Водночас, ОСОБА_2 категорично заперечує про повторне відкладення розгляду справи, оскільки відсутні будь-які поважні для цього причини. 
З метою запобігання безладному руху справи з урахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що сторони нових доказів ніж ті що подано до суду першої інстанції не зможуть подати і такі слід вважати достатніми для вирішення заявлених позовних вимог, то зазначене на думку колегії суддів стосовно розгляду справи за відсутності відповідача і його адвоката не вплине на своєчасний розгляд справи та не призведе до порушення процесуальних прав сторін у спірних правовідносинах. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, з огляду на наступні доводи.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно приписів ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , вартістю 115.935,00 грн., являвся об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 . Але 31.08.2016 року за договором купівлі-продажу був проданий ОСОБА_1 без повідомлення про це ОСОБА_2 зі здійсненням перереєстрації даного автомобіля на нового власника ОСОБА_3 з видачею їй інших державних номерних знаків. Виходячи з цих обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у позивача виникло право на отримання від відповідача грошової компенсації вартості відчуженого ним даного легкового автомобіля. 
Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів погоджується з таким за наступних мотивів.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.10.1997 року, який рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 березня 2013 року, розірвано.
В подальшому, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.08.2019 визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно: автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 та автомобіль ВАЗ 2121, зеленого кольору, 1987 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_3 (попередній д.н.з. НОМЕР_4 ), № кузова НОМЕР_5 .
Зазначене спільне сумісне майно поділено між колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступним чином: за ОСОБА_2 визнано право власності на автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , вартістю 115 935.00 грн; за ОСОБА_1 визнано право власності на автомобіль ВАЗ 2121, зеленого кольору, 1987 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_3 (попередній д.н.з. НОМЕР_4 ), № кузова НОМЕР_5 , вартістю 35 400,00 грн.
Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , у розмірі 40 267,50 гривень.
Вказане рішення суду набуло законної сили 01.10.2019.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.08.2019 встановлено, що автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , був об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Як слідує зі змісту листа РСЦ МВС в Закарпатській області №31/7-1зі від 20.01.2020, ОСОБА_1 31.08.2016 продав автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, № кузова НОМЕР_2 за договору купівлі-продажу №2143/2016/040148 та на нового власника ОСОБА_3 , даний автомобіль був перереєстрований із заміною державних номерних знаків.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За змістом статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Як передбачено статтею 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
За вимогами частин 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
З матеріалів справи слідує, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.03.2013 року.
Так, 29.02.2016 року ОСОБА_2 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ такого майна (справа № 308/1992/16). А 12.05.2016 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини рухомого майна, а саме: автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, номерний знак НОМЕР_1 ; автомобіль ВАЗ 2121, номерний знак НОМЕР_3 та причіп легковий-В, номерний знак НОМЕР_9 і припинення права власності ОСОБА_1 на 1/2 частки у спільному сумісному майні колишнього подружжя шляхом стягнення грошової компенсації 1/2 вартості цього майна в сумі 81 250,00 грн. Та рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2016 року у задоволенні первісного позову  ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зазначене рішення суду оскаржила ОСОБА_2 та ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2017 року зазначену апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Проте, ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 подали скаргу на ухвалу та рішення судів другої та першої інстанції і за результатами розгляду такої постановою Верховного Суду від 12.09.2018 року касаційну скаргу задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині первісного позову та ухвалу апеляційного суду скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Однак як слідує зі змісту листа РСЦ МВС в Закарпатській області №31/7-1зі від 20.01.2020 на запит ОСОБА_2 , 31.08.2016 ОСОБА_1 продав автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, № кузова НОМЕР_2 за договором купівлі-продажу №2143/2016/040148 та на нового власника ОСОБА_3 , даний автомобіль був перереєстрований із заміною державних номерних знаків. Даний договір було укладено в територіальному сервісному центрі № 2143 на підставі заяви № 99021838 від 31.08.2016 року.
Зазначене доводить ту обставину, що протягом судового спору ще до набрання рішенням суду першої інстанції від 18.07.2016 законної сили (скасоване 12.09.2018 в частині первісного позову з передачею на новий розгляд до суду першої інстанції) ОСОБА_1 вже 31.08.2016 здійснив продаж автомобіль CHEVROLET NIVA 21230 покупцю ОСОБА_3 . Про свій намір продати даний автомобіль не повідомив ОСОБА_2 і не отримав від неї на це письмової згоди. 
Відповідно до абзаців 1, 2, 4 пункту 8 ПОРЯДКУ державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів /Затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 (у редакції постанови КМ України від 23 грудня 2009 р. N 1371)/ - Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. 
Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; 
укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.
       Оскільки в територіальному сервісному центрі № 2143 між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_3 31.08.2016 укладено договір купівлі-продажу за №2143/2016/040148 легкового автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 то на ОСОБА_3 як нового власника було здійснено перереєстрацію даного ТЗ з видачею нового свідоцтва про реєстрацію і номерних знаків.
       
       Виходячи із загального визначення неподільної речі наведеного в частині 2 статті 183 ЦК України легковий автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_2 являється такою неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Та зважуючи на дану правову вимогу під час повторного розгляду судом першої інстанції первісного позову ОСОБА_2 (справа № 308/1992/16) рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.08.2019 визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне рухоме майно: автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 ; автомобіль ВАЗ 2121, зеленого кольору, 1987 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_3 (попередній д.н.з. НОМЕР_4 ), № кузова НОМЕР_5 . З даного майна ОСОБА_2 присуджено автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , вартістю 115 935.00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , у розмірі 40 267,50 грн. Вказане рішення суду першої інстанції набуло законної сили 13.02.2020 року.
Згідно постанови старшого державного виконавця Ужгородського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ) від 07 липня 2020 року у ВП №60388140, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №308/1992/16 виданого 15.10.2019 року Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості автомобіля у розмірі 40 267,50 грн., закінчено внаслідок фактичного в повному обсязі виконання рішення суду згідно виконавчого документа.
Варто зазначити, що стягуючи компенсацію вартості автомобіля CHEVROLET NIVA 21230 в примусовому порядку, ОСОБА_1 розумів, що внаслідок продажу цього ТЗ ОСОБА_2 матиме невиправдані труднощі пов`язані з реалізацією свого права власності на такий транспортний засіб, що вказує на недобросовісність поведінки у таких правовідносинах. 
Бажаючи здійснити за собою державну реєстрацію автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , ОСОБА_2 подала до ТСЦ № 2141 заяву від 21.05.2020 року. Але 30.05.2020 року отримала лист за № 31/7/1-488 від ТСЦ МВС № 2141 зі змісту якого довідалась, що для цього необхідно надати ТЗ для звірки ідентифікаційних номерів та оригінал свідоцтва про реєстрацію даного ТЗ на ім`я ОСОБА_1 .
Оскільки з 31.08.2016 року власником автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_2 ОСОБА_1 вже більше не являється, так-як таким є новий власник ОСОБА_3 на який отримала нове свідоцтво про реєстрацію ТЗ і новий державний номерний знак. За даної обставини рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.08.2019 в частині присудження ОСОБА_2 автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , вартістю 115 935.00 грн. не може бути нею реалізоване в ТСЦ № 2141 через те що даний ТЗ продано та належить іншому власнику.
Так частиною 1 статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За приписами частин 1, 2, 3 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Як наведено в частинах 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Діючи на власний розсуд з використанням принципу диспозитивності ОСОБА_2 звернулась у суд з позовом не з підстав стягнення грошової компенсації за рухоме неподільне майно яке належало колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, а з тих підстав, що такі вимоги заявлено до особи, яка розпорядилась рухомим неподільним майном, якій таке майно не належить, а тим більше, що ще й виплачено грошову компенсацію такій особі у різниці вартості ТЗ. 
При цьому  ОСОБА_1 помилково посилається на те що ОСОБА_2 внаслідок заявлення позову про стягнення компенсації вартості відчуженого автомобіля намагається ще раз задовольнити свої вимоги стосовно майна яке втратило статус спільної сумісної власності подружжя з особи, яка не являється співвласником спільного сумісного майна, так-як помиляється у розумінні правової природи виниклих правовідносин та підстав врегулювання таких.
Оскільки ОСОБА_1 самостійно розпорядився рухомим неподільним майном що мало статус спільної сумісної власності подружжя, яке в подальшому на підставі рішення суду поділено ОСОБА_2 із зобов`язанням останньої виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_2 , у розмірі 40 267,50 грн., яку 07.07.2020 року було повністю виплачено, то за цієї обставини ОСОБА_2 наділена правом вимоги у ОСОБА_1 грошової компенсації вартості такого автомобіля через позбавлення її права власності на такий ТЗ.
Окрім цього, колегія суддів враховує те що позаяк відчуження ТЗ на користь третіх осіб, вже відбулось та  ОСОБА_1  на власний розсуд розпорядився спільним майном, то у позові необхідно ставити питання про стягнення з нього грошової компенсації за вартість такого майна, яке за рішенням суду належить  ОСОБА_2 . А з огляду на те що  ОСОБА_2 претендує саме на грошову компенсацію за таке майно то обраний нею варіант позову є більш ефективним, ніж йти шляхом визнання правочину недійсним.
Позаяк задіяння механізму віндикації в порядку приписів статті 388 ЦК України у добросовісного набувача ТЗ не буде належним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах без заявлення вимоги з приводу визнання недійсним такого правочину. Тим паче, що такий спосіб захисту не є характерним для обставин, коли бувший член подружжя повністю розпорядився об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тим більше, коли ще такий об`єкт за рішенням суду визнано за одним з подружжя зі сплатою іншому грошової компенсації у вартості такого неподільного рухомого майна. 

       Стосовно покликання ОСОБА_1 на правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 08 липня 2020 року по справі № 640/2800/18 в якому наголошується на обранні позивачем неналежного та неефективного способу захисту. Обставини в тій справі стосувались того, що позивач ОСОБА_6 вже не являвся співвласником ТЗ після стягнення на його користь з ОСОБА_7 компенсацію 1/2 частини спірного автомобіля, а тому вже і не міг визнавати договір купівлі-продажу ТЗ недійсним. Тоді як у переглядаємій апеляційним судом справі наявні інші правовідносини, які полягають в тім, що ОСОБА_2 являється власником ТЗ внаслідок поділу та з якої на користь ОСОБА_1 стягнуто компенсацію у різниці вартості ТЗ. А звідси, правовідносини у даних справах за своєю правовою природою є різними, а тому зазначений правовий висновок не може бути враховано.

       Як передбачено частинами 1, 2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
       На виконання даної процесуальної норми, колегія суддів наголошує на тому, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.08.2019 року у справі 308/1992/16 встановлено обставини з приводу визнання спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_4 неподільного рухомого майна яке поділено між ними. Та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у різниці вартості легкового автомобіля CHEVROLET NIVA 21230.
       Зазначеним рішенням суду підтверджено набуття колишнім подружжям прав на неподільне рухоме майно яке було їх спільною сумісною власністю. А підставою для ОСОБА_2 на звернення з позовом у переглядаємій справі послужило те, що позбавлена ОСОБА_1 можливості виконати дане судове рішення по здійсненню державної реєстрації автомобіля CHEVROLET NIVA 21230 за собою на підставі цього рішення суду з причин того, що даний ТЗ продано ОСОБА_1 третій особі. Зазначені обставини не дають підстав колегії суддів стверджувати, зокрема як про це зазначає ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 являючись одноосібним власником автомобіля CHEVROLET NIVA 21230 намагається ще раз здійснити поділ ТЗ, але вже шляхом отримання грошової компенсації. Позаяк таке твердження ОСОБА_1 є ні чим іншим як підміною обставин у спірних правовідносинах, що не відповідає фактичним обставинам у переглядаємій справі. 
       Та відповідно до вимог частини 1 статті 15 ЦК України ОСОБА_2 має право на захист свого цивільного права яке полягає в неможливості здійснення державної реєстрації на підставі рішення суду права власності на автомобіль CHEVROLET NIVA 21230 внаслідок продажу такого ОСОБА_1 . А звідси, на ОСОБА_1 внаслідок порушення цивільного права ОСОБА_2 лежить обов`язок здійснити компенсацію останній вартості автомобіля CHEVROLET NIVA 21230 у розмірі встановленому рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.08.2019 року у справі 308/1992/16, тим більше, що ОСОБА_2  вже сплатила  ОСОБА_1  різницю вартості у ціні даного ТЗ у розмірі 40 267,50 грн. 
       Разом з цим, згідно положень статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.
       Також частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
       Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за майнову шкоду в розмірі вартості відчуженого автомобіля CHEVROLET NIVA 21230 є правомірними, тому суд першої інстанції задовольнив такі підставно. 
       
       Відносно посилань ОСОБА_1 стосовно пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності.
       Такі доводи ОСОБА_1 у даній справі не є належними, оскільки не стосуються обставин, які б були достатніми для заперечення заявлених вимог. При вирішенні даних позовних вимог колегія суддів виходить з обставин, які встановив Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у рішенні від 30.08.2019 року у справі 308/1992/16, яким підтверджено право спільної сумісної власності на рухоме майно і таке поділено між сторонами та підтверджено право кожного з подружжя по набуттю такого майна у власність. 
       Питання наявності строків позовної давності та їх спливу було актуальним і мало правовий сенс при розгляді справи № 308/1992/16, коли суд першої інстанції здійснював поділ неподільного рухомого майна між колишнім подружжям та під час розгляді даної справи ОСОБА_1 мав право доводити пропуск ОСОБА_2 строків позовної давності в частині поділу автомобіля CHEVROLET NIVA 21230.
       Крім цього, з моменту ухвалення судом 30.08.2019 року рішення про поділ неподільного рухомого майна між колишнім подружжям та до моменту звернення з цим позовом до суду 02.09.2020 року пройшло трохи більше ніж один рік і чотири дні. 
       А за приписами частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Тож, коли слідувати даній правовій нормі то можна стверджувати, що цивільне право ОСОБА_2 було порушено в той момент, коли на свою заяву від 21.05.2020 року до т.в.о. начальника ТСЦ № 2141 МВС України в Закарпатській області про здійснення державної реєстрації за собою на праві власності автомобіля CHEVROLET NIVA 21230 на підставі рішення суду отримала 30.05.2020 року за № 31/7/1-488 відповідь з ТСЦ № 2141 РСЦ МВС України в Закарпатській області про необхідність пред`явлення ТЗ для огляду з метою звірення ідентифікаційних номерів та надання свідоцтва про реєстрацію даного ТЗ на ім`я ОСОБА_1 . 
Проте пред`явити такий ТЗ для огляду в ТСЦ № 2141 і надання свідоцтва про реєстрацію даного ТЗ на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 була позбавлена можливості у зв`язку з тим, що 31.08.2016 року вищезгаданий ТЗ було ОСОБА_1 продано ОСОБА_3 з видачею новому власнику нового свідоцтва про реєстрацію ТЗ та іншого номерного знаку.
Зазначені обставини на переконання колегії суддів спростовують доводи ОСОБА_1 про сплив строку позовної давності у три роки, у межах якого ОСОБА_2 мала можливість звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права. А тому, колегія суддів стверджує, що ОСОБА_2 не пропустила строки позовної давності, та законні підстави для їх застосування у даній справі відсутні. 
       Водночас, Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).
       Отож, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано задоволив позовні вимоги.
       За встановлених обставин з врахуванням вимог статті 375 ЦПК України доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а звідси рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
       
Як передбачено частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки, апеляційний суд відхилив вимоги апеляційної скарги та залишив у силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову то за цих обставин судові витрати, які поніс ОСОБА_1 при розгляді апеляційною інстанцією поданої апеляційної скарги, покладаються на ОСОБА_1 .
Враховуючи викладене та керуючись приписами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мигальчич Людмила Анатоліївна, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 27 липня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: