ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 серпня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/11370/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,       
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу  Головного управління Держпраці у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.05.2022 ( суддя першої інстанції Стрельнікова Н.В.) в адміністративній справі №280/11370/21 за позовом  Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1   до  Головного управління Держпраці у Запорізькій області  про визнання протиправною та скасування постанови,- 
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Запорізькій області, в якому позивач просив визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Запорізькій області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 22 ДПС-ФС від 20.10.2021 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки посадових осіб ГУ ДПС у Запорізькій області, які здійснювали фактичну перевірку, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки між ОСОБА_2 та позивачем  було укладено цивільно-правові договори від 01.07.2021 року та 01.08.2021 року, а тому на момент проведення перевірки, ОСОБА_2 не могла перебувати з позивачем у трудових відносинах. Також позивач зазначає, що внаслідок того, що між ним та ОСОБА_2 в ІІІ кварталі 2021 року були укладені цивільно-правові договори від 01.07.2021 року та 01.08.2021 року, ним до контролюючого органу (у встановлені законом терміни) був поданий відповідний податковий розрахунок, що підтверджується відомостями про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам (додаток 1 до податкового розрахунку) та відомостями про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору (додаток 4 ДФ до податкового розрахунку) від 22.10.2021 року, за липень і серпень місяці 2021 року. Податок на доходи фізичних осіб, військовий збір та єдиний соціальний внесок, у зв`язку із укладеними позивачем  цивільно-правовими договорами, був сплачений ним у встановлений законом терміни, що підтверджується квитанціями № 0.0.2321220844.1, Лі” 0.0.2321227707.1, Лг“ 0.0.2321217503.1 від 29.10.2021 року. Враховуючи викладене, зазначені цивільно-правові договори були укладені та виконані позивачем у встановлений законом спосіб та терміни. На момент винесення оскаржуваної постанови 20.10.2021 року, в судовому порядку вказані правочини оскаржені не були. Також позивач посилається на той факт, що ним були оскаржені податкові повідомлення-рішення, прийняті за наслідками проведення відповідної перевірки, а також на те  що постановою Мелітопольською міськрайонного суду Запорізької області від 05.11.2021 року у справі № 937-/76І2/21, яким вирішувалося питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за протоколом про адміністративне правопорушення № 2478 від 09.08.2021 року, складеної головним державним ревізором інспектором відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Запорізькій області Вельмою О.М. 28.07.2021 року за результатами зазначеної вище перевірки, фактично було встановлено відсутність, порушення закону позивачем.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10.05.2022 адміністративний позов задоволено у повному обсязі.
          Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
          Апеляційна скарга обґрунтована тим, що під час проведення Головним управлінням ДПС у Запорізькій області фактичної перевірки магазину “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , магазин “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_1 , встановлено, що підприємець використовує працю найманої особи, а саме ОСОБА_2 , яка виконує обов`язки продавця, без оформлення трудових відносин. Відповідно до акту фактичної перевірки від 02 серпня 2021 року № 7072/08/01/07/09/ НОМЕР_1 , на момент перевірки 28.07.2021 року об 10 годині 45хв. Трудові відносини між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не оформлені, трудовий договір між ними не укладався; повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_2 на роботу підприємцем до органів ДПС не надано. Розглянувши справу про накладання штрафу та на підставі акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у Запорізькій області від 02 серпня 2021 року №7072/08/01/07/09/ НОМЕР_1 щодо порушень Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413. 20 жовтня 2021 року заступником начальника Головного управління Держпраці у Запорізькій області Дановським В.В. прийнято постанову про накладення штрафу № 22ДПС - ФС у розмірі 60 000, 00 грн. 
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та під час апеляційного перегляду справи підтверджено, що Головним управлінням ДПС у Запорізькій області під час проведення фактичної перевірки магазину “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , магазин “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_1 , встановлено, що підприємець використовує працю найманої особи, а саме ОСОБА_2 , яка виконує обов`язки продавця, без оформлення трудових відносин. Відповідно до акту фактичної перевірки від 02 серпня 2021 року № 7072/08/01/07/09/ НОМЕР_1 (далі – акт перевірки, а.с.56-59), на момент перевірки 28.07.2021 року об 10 годині 45хв. Трудові відносини між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не оформлені, трудовий договір між ними не укладався; повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_2 на роботу підприємцем до органів ДПС не надано.
Уповноваженою посадовою особою ГУ Держпраді у Запорізькій області повідомлено ФОП ОСОБА_1 про розгляд справи про накладення штрафу листом від і 3.09.2021 №08/03.4-06/9260 (ідентифікатор поштового відправлення 6903204240819) (а.с. 61). 
Розглянувши справу про накладання штрафу та на підставі акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у Запорізькій області від 02 серпня 2021 року №7072/08/01/07/09/3035722136 щодо порушень Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413, 20 жовтня 2021 року заступником начальника Головного управління Держпраці у Запорізькій області Дановським В.В. прийнято постанову про накладення штрафу № 22ДПС - ФС у розмірі 60 000, 00 грн. (а.с. 8).
Позивач вважаючи спірну постанову протиправною, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
          Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
          Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Згідно до ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
          Таким органом, у відповідності до п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (надалі - Положення № 96), є Державна служба України з питань праці (Держпраці), діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
          Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (надалі - Порядок №509), який визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».
          Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту).
          Штрафи можуть бути накладені серед іншого на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
          Матеріалами справи встановлено, що оскаржувана постанова про накладення штрафу прийнята на підставі акту перевірки органу ДПС, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, якою позивача притягнуто до відповідальності на підставі абзацу 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, а саме: за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) та накладено на позивача штраф у розмірі 60000 грн.
          Так колегія суддів погоджується з доводами відповідача та таке не є предметом оскарження в апеляційній інстанції, що Управлінням Держпраці у Запорізькій області  дотримано вимог встановленого механізму накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення під час розгляду справи про накладення на позивача штрафу в розмірі 60000 грн.
          Щодо суті встановленого порушення то колегія суддів вважає з потрібне зазначити наступне.
          Приписами ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
          Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України).
          Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
          Отже, визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є наявність трудових відносин між позивачем та вказаним в акті перевірки фізичною особою. 
Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому, сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України.
          Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України, відповідно до якої договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
          Згідно з частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
          Отже, основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.
          Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегульоване - чинним законодавством України.
          Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
          Відтак, трудові відносини спрямовані на виконання певної роботи і оплата здійснюється за виконання такої роботи, в той час, як відносини за цивільно-правовою угодою спрямовані на досягнення конкретного результату, та відповідна оплата здійснюється саме за результат, а не за процес його досягнення - роботу.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ФОП ОСОБА_1  були надані суду копії наступних документів: цивільно-правові договори від 01.07.2021 та 01.08.2021 укладені між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про надання послуг з реалізації товарів в магазині “Мрія” (а.с. 9, 11); акти прийому наданих послуг (виконаної роботи) до зазначених цивільно-правових договорів (а.с. 10, 12); відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам з відмітками про отримання відповідним податковим органом ( а.с. 15-18). 
Позивач був відсутній під час перевірки та не міг надати співробітникам державної податкової служби всі необхідні документи та пояснення, що необхідні для всебічної та об`єктивної перевірки, проте такі до уваги відповідачем взяті не були. Доказів зворотнього суду не надано. 
Не надано також суду доказів отримання позивачем повідомлення про розгляд справи Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області (а.с. 61).  
Відтак, матеріалами справи підтверджується, що станом на час проведення фактичної перевірки податковим органом, між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені цивільно-правові договори від 01.07.2021 та 01.08.2021 і жодних доказів на спростування вказаних обставин відповідачем надано не було ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.
          За такого правого регулювання та обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що у зв`язку із відсутністю у справі належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт порушення позивачем законодавства про працю, накладення штрафу на підставі абзацу другого 2 другої статті 265 Кодексу законів про працю України є протиправним.
А тому, є підстави для визнання протиправною та скасування спірної постанови, оскільки позивачем не було допущено порушень вимог КЗпП України щодо фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.
          Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду  без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
          Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
          Керуючись статтями 139, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області залишити без задоволення. 
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.05.2022  в адміністративній справі №280/11370/21 залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
          Повне судове рішення складено 19 серпня 2022 року.

Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва