Постанова
Іменем України 
03 травня 2022 року
м. Київ
справа № 128/3022/16-ц
провадження № 61-2280св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Вінницька міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Ганкіної І. А. від 06 жовтня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Денишенко Т. О., від 12 січня 2022 року.
Короткий зміст заявлених позовних вимог
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом 
до Вінницької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, свідоцтва про право на спадщину за законом, державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на житловий будинок і права на земельну частку (пай) в порядку спадкування 
за законом, визнання права власності на частку колгоспного двору.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Малі Крушлинці, Вінницького району Вінницької області померла його бабуся ОСОБА_4 . Господарство, в якому вона проживала, відносилося до категорії колгоспних дворів. Членами колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року були ОСОБА_4 та він. Таким чином, частки його та ОСОБА_4 в праві власності на майно колгоспного двору були рівними та складали по 1/2 за кожним. До складу майна колишнього колгоспного двору входить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/2 частку вказаного житлового будинку, оскільки право власності на іншу 1/2 частку житлового будинку належить йому як члену колгоспного двору. 
Позивач вказував, що після смерті ОСОБА_4 в житловому будинку залишився проживати лише він. Проживає у будинку з дня народження, користується будинком, господарськими будівлями та спорудами, підтримує їх в належному стані, обробляє земельну ділянку, провів газифікацію, поміняв вікна, встановив нову огорожу. Зазначав, що відповідно до вимог статті 549 ЦК Української РСР в редакції 1963 року він прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , так як фактично вступив в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. 
ОСОБА_1 посилався на те, що з витребуваної судом з метою забезпечення доказів спадкової справи № 451/97 на майно померлої                  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 йому стало відомо, що 08 серпня 1996 року від імені ОСОБА_4 було складено заповіт, зареєстрований в реєстрі за         № 21 від 08 серпня 1996 року, яким вона належний їй на праві особистої власності жилий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_2 . Вважав, що є всі законні підстави для визнання вказаного заповіту недійсним, оскільки в ньому наявний підпис ОСОБА_4 , але вона була неграмотною, не вміла читати, писати та розписуватись. Крім того, більше як за два місяці до смерті вона не пересувалась, постійно лежала в будинку, не виходила з будинку, в неї сильно тремтіли руки, в зв?язку з чим вона не могла тримати ручку і вчиняти підпис. В матеріалах спадкової справи наявне свідоцтво № НОМЕР_1 про право приватної власності на жилий будинок, видане виконкомом Малокрушлинецької сільської ради народних депутатів від 18 вересня 1997 року, згідно з яким весь жилий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 . Позивач зазначав, що вказане свідоцтво є недійсним, оскільки відповідно до вимог частини другої статті 9 ЦК Української РСР цивільна правоздатність           ОСОБА_4 припинилась у зв?язку з її смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 , а свідоцтво про право приватної власності на жилий будинок було видане після її смерті. Крім того, ОСОБА_4 на праві власності належала лише                  1/2 частина жилого будинку, а свідоцтво про право власності видане на цілий жилий будинок, що порушує його права як співвласника жилого будинку. Оскільки недійсність вказаного свідоцтва встановлена законом визнання його недійсності судом не вимагається.
Нотаріусом 12 листопада 1997 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 3-4156, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 є                  ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з цілого жилого будинку з господарськими будівлями, що знаходиться                       по АДРЕСА_1 . Позивач вважав, що є всі законні підстави для визнання вказаного свідоцтва недійсним, оскільки воно видано на підставі заповіту, який є недійсним, свідоцтва № НОМЕР_1 про право приватної власності на жилий будинок від 18 вересня 1997 року, яке також є недійсним. Крім того, заява про прийняття спадщини за заповітом від імені ОСОБА_2 до нотаріальної контори протягом встановленого статтею 549 ЦК Української РСР строку для прийняття спадщини не подавалась. Нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом лише на підставі довідки виконкому сільської ради від 09 жовтня 1997 року за № 714 про те, що ОСОБА_3 з сином ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 у жовтні          1996 року білили кімнати в будинку, який належить ОСОБА_4 . Вказана довідка не відповідає дійсним обставинам, оскільки після смерті ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_1 , залишився проживати лише він, відповідачі жодних ремонтів в будинку не проводили, і лише він прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 . Сам ОСОБА_2 спадщину після смерті ОСОБА_4 не прийняв, а тому не було законних підстав для видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Крім того позивач зазначав, що нотаріусом на підставі заяви ОСОБА_3 від 28 серпня 2001 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її бабусі ОСОБА_4 , в якій вона умисно вказала, що крім неї інших спадкоємців, передбачених законом, немає, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємицею майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є онука ОСОБА_3 , спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з права на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності  СТОВ «Малі Крушлинці», що знаходиться в с. Малі Крушлинці Вінницького району Вінницької області, розміром 1,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), належного спадкодавцю на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серія                            РН № 036346, виданого Вінницькою районною державною адміністрацією 27 вересня 2000 року відповідно до її рішення від 18 липня 2000 року за № 368, зареєстрованого 29 вересня 2000 року у книзі реєстрації сертифікатів про право на земельну частку (пай) за № 681. 
Позивач вважав, що вказане свідоцтво слід визнати недійсним, оскільки у нотаріуса не було законних підстав для його видачі, оскільки сертифікат про право на земельну частку (пай) серія РН № 036346 був виданий Вінницькою районною державною адміністрацією 27 вересня 2000 року, а відповідно до вимог частини другої статті 9 ЦК Української РСР цивільна правоздатність ОСОБА_4 припинилась в зв?язку з її смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зважаючи на те, що є всі законні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, вважав також, що підлягає визнанню недійсним і виданий на підставі вказаного свідоцтва державний акт на право власності на земельну ділянку на ім?я ОСОБА_3 .
Позивач підкреслював, що його мати є донькою ОСОБА_4 і померла            ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому він має право на спадщину після смерті своєї бабусі ОСОБА_4 . Про порушення своїх прав на спадкове майно він дізнався лише в червні-липні 2016 року, а тому вважає, що ним не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.
Із урахуванням зазначеного,  ОСОБА_1  просиввизнати недійсними заповіт від 08 серпня 1996 року, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 листопада 1997 року, свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 серпня 2001 року, державний акт на право власності на земельну ділянку, а також визнати за ним право власності на житловий будинок і право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом  та на частку колгоспного двору.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
У визнанні недійсним заповіту від 08 серпня 1996 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Малокрушлінецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, зареєстрованого в реєстрі за № 21 від 08 серпня 1996 року, згідно з яким ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , відмовлено. 
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 12 листопада 1997 року державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 3-4156, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме житлового будинку 
з господарськими спорудами та будівлями АДРЕСА_1 , 
є ОСОБА_2 .
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 
28 серпня 2001 року державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 1-3025, відповідно до якого спадкоємцем майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з права на земельну частку (пай), яке перебуває у колективній власності СТОВ «Малі Крушлинці», розміром 1,97 га, належного спадкодавцю на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РН № 03346, виданого Вінницькою районною державною адміністрацією 27 вересня 2000 року відповідно до рішення від 18 липня 2000 року № 368, зареєстрованого 29 вересня 2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 681, є ОСОБА_3 .
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 5022, виданий 01 липня 2002 року Малокрушлинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 790, згідно з яким ОСОБА_3 на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації від 22 березня 2002 року № 147, свідоцтва 
про право на спадщину від 22 серпня 2001 року за № 1-3025, свідоцтва 
про право на спадщину від 23 квітня 2002 року за № 1226 передана 
у приватну власність земельна ділянка площею 5,1621 га в межах згідно 
з планом, що розташована на території Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майна колгоспного двору, що складається з 1/2 частки житлового будинку 
з господарськими будівлями та спорудами 
АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок під літерою «А», веранда під літерою «а», ґанок, сарай під літерою «В», погріб з шиєю 
під літерою «Ж, ш/п», огорожа № 5, огорожа № 6, ворота № 7, хвіртка № 8, криниця № 4.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ніколи не припиняв користування спірним будинком, спір щодо користування будинком між сторонами не виникав, тому суд вважав доведеним необізнаність ОСОБА_1 з документами, оформленими                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про право на спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_4 та дійшов висновку про поновлення позивачу строку звернення до суду із цим позовом.
Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із того, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у праві власності на майно колгоспного двору є рівними та складають по 1/2 за кожним. Суд вважав доведеною та такою, що підлягає до задоволення позовну вимогу ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на 1/2 частку майна колгоспного дорву, що складається з 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими спорудами та будівлями. У той же час суд першої інстанції встановив, що свідоцтво про право власності на цілий житловий будинок від 18 вересня 1997 року видано без врахування права ОСОБА_1 на 1/2 частку майна колгоспного двору, а також після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Нотаріусом 12 листопада 1997 року було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з цілого жилого будинку з господарськими будівлями, однак відповідно до вимог частини другої       статті 9 ЦК Української РСР, яка діяла на час видачі свідоцтва, цивільна правоздатність ОСОБА_4 припинилась у зв?язку з її смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому правоустановчі документи, видані після припинення правоздатності особи, є нечинними. 
Свідоцтво про право власності на спадщину у вигляді земельної ділянки (паю) було видано ОСОБА_3 - онуці ОСОБА_4 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія РН № 036346, який був виданий Вінницькою районною державною адміністрацією 27 вересня 2000 року, однак цивільна правоздатність ОСОБА_4 припинилась в зв?язку з її смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже видача свідоцтва про право власності на спадкове майно у вигляді земельної частки (паю) за сертифікатом, який виданий після смерті спадкодавця, не відповідає вимогам закону. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження недійсності заповіту, а тому вимога позивача про визнання за ним в порядку спадкування за законом права власності на 1/2 частину житлового будинку, зі спорудами та будівлями, які заповідач заповіла ОСОБА_2 , до задоволення не підлягають. 
Позивачем також не доведено факт прийняття спадщини у вигляді земельної частки (паю) у розумінні статті 549 ЦК Української РСР.
Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 12 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задоволено.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 жовтня 
2021 року в частині відмови у визнанні за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями 
та спорудами АДРЕСА_1 , та у визнанні права на земельну частку (пай) скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов в цій частині задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , та право на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності СТОВ «Малі Крушлинці» та знаходиться по         АДРЕСА_1 , розміром 1,97 га в умовних кадастрових гектарах, без визначення цієї частки в натурі (на місцевості).
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, поновлюючи ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовом, обґрунтовано виходив із того, що позивач ніколи не припиняв користування спірним будинком, а спір щодо його користування, володіння між сторонами не виникав, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не міг бути обізнаним щодо отримання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 свідоцтв про право на спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_4 . 
Суд апеляційної інстанції, оцінюючи усі докази в сукупності, зокрема те, що свідоцтво про право власності на житловий будинок видано на ім`я померлої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто через рік після її смерті, сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий у вересня 2000 року, тобто через 4 роки після смерті ОСОБА_4 , у заяві про видачу свідоцтва на право власності ОСОБА_3 інших спадкоємців не вказала, хоча ОСОБА_1 у спадковому будинку проживав разом із померлою         ОСОБА_4 , на день її смерті був у ньому зареєстрований, про що було достовірно відомо відповідачам, дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону
Оскільки ОСОБА_1 є спадкоємцем, який прийняв спадщину, фактично вступивши в оперативне управління та володіння спадковим майном        ОСОБА_4 , тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на             1/2 частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і права на земельну частку (пай) підлягають до задоволення.
Узагальнені доводи касаційної скарги
08 лютого 2022 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали касаційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2021 року в частині задоволених позовних вимог 
про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, свідоцтва про право на спадщину за законом, державного акта на право власності на земельну ділянку та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині, а також скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 12 січня 2022 року в частині задоволення позову про визнання права власності на житловий будинок і права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом й ухвалити 
в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на частку колгоспного двору залишити без змін. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявники зазначили неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 178/982/18 (пункт 1 частини другої 
статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також 
не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Заявники стверджують, що судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 є майном колгоспного двору. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла та на її частку у майні відкрилася спадщина. Питання набуття права на частку в майні колгоспного двору та питання спадкування частки в майні члена колгоспного двору слід вирішувати із застосуванням статті 120 ЦК Української РСР, Закону України «Про власність» та постанови Пленуму Верховного Суду України № 20                 від 22 грудня 1995 року, які діяли на момент смерті спадкодавиці.                 ОСОБА_4 набула право власності на 1/2 частку жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, і саме цю частку спадкодавиця заповіла ОСОБА_2 .
Висновок апеляційного суду про приєднання частки, що належала               ОСОБА_4 в майні колгоспного двору, зокрема будинку, до частки, яка належала позивачу, є неправильним. Приєднання частки померлого члена колгоспного двору до часток тих членів, які залишилися у складі колгоспного двору, було можливим на підставі положень статті 563 ЦК Української РСР, яка діяла до прийняття Закону України «Про власність», тобто до 15 квітня 1991 року, а з прийняттям зазначеного Закону                  стаття 563 ЦК Української РСР втратила чинність.
Заявники також посилаються на те, що позивачем не надано доказів, що він фактично вступив у володіння спадковим майном, окрім самого факту проживання у спірному будинку. Звертають увагу, що особа має довести факт вчинення певних дій, які б свідчили про вступ в оперативне управляння спадковим майном. Заявники стверджують, що позивач не опікувався спірним будинком, не працював, вів аморальний спосіб життя, участі у похованні ОСОБА_4 не приймав. 
Також заявники звертають увагу, що єдиною підставою для прийняття судових рішень в частині визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом, а звідси і визнання недійсним виданого на ім`я ОСОБА_3 державного акту на право приватної власності на землю, є те, що свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок та сертифікат на право на земельну ділянку (пай) були видані після смерті ОСОБА_4 , що суперечило частині другій статті 9 ЦК Української РСР. Будь-яких інших підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом судами попередніх інстанцій не зазначено. 
Відповідачі стверджують, що вони надали достатньо доказів на підтвердження того, що вони фактично вступили в оперативне володіння спадковим майном, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 . Висновок про те, що ОСОБА_1 прийняв спадщину є безпідставним.
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 128/3022/16-ц.
Ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2022 року справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, свідоцтва про право на спадщину за законом, державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на житловий будинок і права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, визнання права власності на частку колгоспного двору призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 посилається на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не спростовують правильних по суті судових рішень судів першої та апеляційної інстанції. Вказує, що касаційна скарга відповідачів не відповідає дійсним обставинам, які підтверджені доказами, дослідженими у порядку, встановленому            ЦПК України. При прийнятті оскаржуваних рішень судами дотримано вимоги законодавства, повно та об`єктивно з`ясовано обставин, які мають значення для справи, складено висновки, які відповідають матеріалам справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Малі Крушлинці Вінницького району Вінницької області померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим повторно 20 липня 2016 року Вінницьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. 
Господарство, в якому вона проживала, відносилося до категорії колгоспних дворів. Членами колгоспного двору станом на 15 квітня          1991 року були ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що підтверджується записами в погосподарських книгах по спірному будинковолодінню. 
До складу майна колгоспного двору входить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки № 466 від 13 липня 2016 року, виданої Малокрушлинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області, за будинковолодінням по АДРЕСА_1 рахуються земельні ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,20 га; для ведення особистого селянського господарства площею 0,30 га, що належали до дня смерті ОСОБА_4 .
У відповідності до алфавітної книги заповітів виконкому Малокрушлинецької сільської ради ОСОБА_4 було складено заповіт, який зареєстрований в реєстрі за № 21 від 08 серпня 1996 року, що підтверджується відповідною довідкою № 464 від 13 липня 2016 року, виданою Малокрушлинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області.
Згідно з матеріалами спадкової справи № 451/97 від імені ОСОБА_4 було складено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 21 від 08 серпня 1996 року, яким вона належний їй на праві особистої власності жилий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 заповідала ОСОБА_2 .
Також в матеріалах спадкової справи наявне свідоцтво № НОМЕР_1 про право приватної власності на жилий будинок, видане виконкомом Малокрушлинецької сільської ради народних депутатів від 18 вересня          1997 року, згідно з яким цілий жилий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 .
Свідоцтво про право власності на цілий житловий будинок від 18 вересня 1997 року видано після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , без врахування права ОСОБА_1 на 1/2 частку майна колгоспного двору.
Нотаріусом 12 листопада 1997 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 3-4156, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4                                є ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з цілого жилого будинку з господарськими будівлями, що знаходиться                 по АДРЕСА_1 .
На підставі заяви ОСОБА_3 від 28 серпня 2001 року про видачу свідоцтва про право на спадщину, в якій вона умисно вказала, що крім неї інших спадкоємців, передбачених законом, немає; копій свідоцтв про смерть, про народження, про одруження, про укладення шлюбу; довідки-виписки із списку членів КСП «Малі Крушлинці», сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого 27 вересня 2000 року; довідки виконкому сільської ради про те, що ОСОБА_3 у вересні-жовтні 1996 року обробляла земельну ділянку, належну померлій ОСОБА_4 , 28 серпня            2001 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідно до цього свідоцтва спадкоємицею майна ОСОБА_4 є онука ОСОБА_3 , спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з права на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності СТОВ «Малі Крушлинці», що знаходиться в с. Малі Крушлинці Вінницького району Вінницької області, розміром 1,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), належного спадкодавцю на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серія                             РН № 036346, виданого Вінницькою районною державною адміністрацією 27 вересня 2000 року відповідно до її рішення від 18 липня 2000 року                    за № 368, зареєстрованого 29 вересня 2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 681.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою            статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Слід звернути увагу, що відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.
Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
Згідно з положеннями статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. 
Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права.  
Приймаючи рішення щодо поновлення ОСОБА_1 строку на звернення до суду із цим позовом, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що позивач після смерті спадкодавця не припиняв користування спірним будинком, що не заперечувалося сторонами спору, між сторонами не виникало спору з цього приводу. Вказані обставини оцінені судами попередніх інстанцій. Суди зробили висновок про те, що ОСОБА_1 не міг бути обізнаним щодо отримання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 свідоцтв про право на спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , спадкоємці його про це не інформували.
Щодо вирішення спору по суті слід зазначити наступне.
Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовували майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.
Згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Закон Української РСР «Про власність», який набув чинності 15 квітня          1991 року, не містив поняття «колгоспний двір» і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї.
Так, відповідно до статті 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
06 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року       № 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключено з ЦК Української РСР статті 120-127, що врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, і статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору.
Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до          15 квітня 1991 року, вирішуються за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. 
Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - вказівки № 69). Згідно зі змістом вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.
Подібні правовідносини проаналізовані Верховним Судом України у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.
Судами встановлено, що до складу майна колгоспного двору входить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 . Частки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у праві власності на майно колгоспного двору є рівними та складають по 1/2.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
Свідоцтво про право власності на спірний житловий було видане виконкомом Малокрушлинецької сільської ради 18 вересня 1997 року, тобто через рік після смерті спадкодавця.
Свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом у вигляді земельної ділянки (паю) було видано ОСОБА_3 ,                             онуці ОСОБА_4 , на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія РН № 036346, який був виданий Вінницькою районною державною адміністрацією 27 вересня 2000 року, тобто через чотири роки після смерті ОСОБА_4 .
Відповідно до частини другої статті 9 ЦК Української РСР правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю.
Отже слід погодитись з висновками судів попередніх інстанцій про те, що вказані правоустановчі документи незаконно видані після смерті спадкодавця та порушують права ОСОБА_1 .
Приписами частини першої статті 524 ЦК Української РСР у редакції, чинній на час відкриття спадщини, було передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Частиною другою статті 529 ЦК Української РСР визначено, що онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.
Згідно зі статтею 549 ЦК Української РСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він:
1) фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;
2) подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.
Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)          (стаття 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого часткового погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним виданого 12 листопада 1997 року ОСОБА_2 державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 ; визнання недійсним виданого            ОСОБА_3 28 серпня 2001 року державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем майна ОСОБА_4 , що складається з права на земельну частку (пай), розміром 1,97 га в умовних кадастрових гектарах; визнання недійсним державного акту серії ВН № 5022 на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_3 01 липня 2002 року Малокрушлинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 790 на земельну ділянку, площею 5,1621 га, що розташована на території Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Висновок судів про визнання недійними зазначених свідоцтв та державного акту слід вважати правильним, оскільки оформлення цих документів здійснювалося на підставі правовстановлюючих документів, виданих на ім`я спадкодавиці вже після її смерті, що суперечить положенням частини другої статті 9 ЦК Української РСР, а також без урахування права    ОСОБА_1 , як члена колгоспного двору, на 1/2 частку у майні колгоспного двору.
Також слід визнати обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 тривалий час був зареєстрований і проживав у спірному будинку, а також продовжив у ньому проживати після смерті        ОСОБА_4 , отже відповідно до статті 549 ЦК Української РСР прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Апеляційний судом критично оцінено довідку виконкому сільської ради          від 09 жовтня 1997 року за № 714 про те, що ОСОБА_3 разом зі своїм сином ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 у жовтні 1996 року білили кімнати в будинку, який належить ОСОБА_4 , на підставі якої нотаріус дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки вона не підтверджує факт вступу у володіння спадковим майном, так як була видана 09 жовтня 1997 року, через рік після виконаних робіт. Інших належних доказів, які б свідчили про вступ в оперативне управління та володіння спадковим майном, надано не було.
Апеляційний суд надав належну оцінку довідці № 716 про те, що            ОСОБА_3 обробляла земельну ділянку, належну померлій ОСОБА_4 , відхиливши її як належний доказ вступу у володіння та користування ОСОБА_3 спадковим майном - земельною часткою (паєм), виходячи із того, що у довідці не зазначена адреса, за якою розташовувалась земельна ділянка, яку обробляла ОСОБА_3 , а земельна частка (пай) не була виділена померлій ОСОБА_4 у натурі (на місцевості), що виключає можливість самостійного її обробітку.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками, оскільки матеріали справи інших доказів не містять, а доводи касаційної скарги у цій частині висновків судів не спростовують.
При цьому слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Із урахуванням зазначеного слід погодитися також із висновком апеляційного суду в частині визнання за  ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку колгоспного двору - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Слід звернути увагу, що апеляційний суд погодився із висновком районного суду про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_4 08 серпня 1996 року на користь ОСОБА_2 , у зв`язку із недоведеністю в цій частині позивачем своїх вимог.
Частиною другою статті 524 ЦК Української РСР передбачено, що спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не 
змінено заповітом.
Дійшовши висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власностів порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по                           АДРЕСА_1 , апеляційний суд залишив поза увагою складений на користь ОСОБА_2 заповіт, яким спадкодавиця заповіла йому належне їй майно, що, враховуючи встановлені у цій справі обставини, складається із 1/2 частини спірного будинковолодіння. ОСОБА_2 12 листопада                1997 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, в результаті чого було заведено спадкову справу № 451/97 щодо майна померлої ОСОБА_4 . Спадкову справу розпочато 12 листопада 1997 року та закінчено 08 серпня 2001 року.
Тобто, визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку порушує черговість прийняття спадщини.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у визнанні у порядку спадкування права власності ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , у зв`язку із відсутністю для цього правових підстав, а також права на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності СТОВ «Малі Крушлинці», що знаходиться в с. Малі Крушлинці Вінницького району Вінницької області, розміром 1,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), у зв`язку із недоведеністю. 
Як встановлено судами право  ОСОБА_4 на земельну частку (пай) підтверджувалося сертифікатом серія РН № 036346, виданим Вінницькою районною державною адміністрацією 27 вересня 2000 року відповідно до її рішення від 18 липня 2000 року за № 368, зареєстрованим 29 вересня           2000 року у книзі реєстрації сертифікатів про право на земельну частку (пай) за № 681. Однак цей сертифікат, як встановили суди, виданий через чотири роки після смерті ОСОБА_4 , всупереч положенням частини другої статті 9 ЦК Української РСР. Інших доказів того, що до спадкової маси увійшло право на земельну частку (пай) сторонами не надано.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в зазначеній частині належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, а рішення суду першої інстанції в цій частині було помилково скасовано судом апеляційної інстанції.
Із урахуванням зазначеного, рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зазначених вимог відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, а постанова апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першоїсудової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.
Скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 12 січня 2022 року       у частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та права на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності СТОВ «Малі Крушлинці», що знаходиться в с. Малі Крушлинці Вінницького району Вінницької області, розміром 1,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), і залишити у цій частині в силі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2021 року, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовлено.
В іншій частині постанову Вінницького апеляційного суду від 12 січня           2022 року та рішення Вінницького районного суду Вінницької області                від 06 жовтня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_5 ) по 3 026 (три тисячі двадцять           шість) грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. В. Білоконь   О. М. Осіян  	
 	С. Ф. Хопта	
 	 	
 	В. В. Шипович