Постанова
Іменем  України 
 
26 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 755/6250/21-ц
провадження № 61-19316св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач),                Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - Міністерство юстиції України,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Дарницького районного суду                     м. Києва від 10 червня 2021 року у складі судді Комаревцевої Л. В.                              та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Пікуль А. А., Борисової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021 року Міністерство юстиції України звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації.
Позовну заяву мотивовано тим, що на інтернет-порталі «Цензор.Нет» 14 січня 2021 року було оприлюднено статтю під назвою «Покарання за суд», автором якої був ОСОБА_1 , заступник голови Асоціації приватних виконавців України, приватний виконавець (м. Київ). 
Міністерство юстиції України вважає, що ця стаття містить недостовірну інформацію щодо діяльності Міністерства, яка висвітлює питання притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця ОСОБА_2 . 
Опублікована відповідачем інформація, на думку Міністерства юстиції України, є недостовірною та містить відомості, які принижують ділову репутацію державного органу, тобто така інформація порушує особисті немайнові міністерства.
Ураховуючи викладене, Міністерство юстиції України просило суд визнати оприлюднену інформацію недостовірною та такою, що порушує право Міністерства юстиції України на недоторканість ділової репутації, а також зобов`язати ОСОБА_1 спростувати оприлюднену ним недостовірну інформацію.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року позовні вимоги Міністерства юстиції України без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем висловлено особисту позицію щодо обставин, пов`язаних навколо розгляду звернень                  в цілому і, як приклад, наведено доводи, які не містять персональних даних ні представників Міністерства юстиції України, ні суб`єктів звернень; обставини, які зазначені в абзаці 6 щодо органів державної влади, мають бути встановлені у межах компетенції представників державного органу, оскільки відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок                        в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Інформація, викладена відповідачем не підлягає спростуванню, оскільки не містить юридичного складу правопорушення, подана відповідачем відповідно                      до статті 34 Конституції України.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах Міністерства юстиції України залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки зазначена в абзаці 6 інформація, спростування якої вимагає Міністерство юстиції України,                        не носить характеру завідомо неправдивих відомостей та є оціночним судженням, а тому не підлягає спростуванню. Крім того, Міністерством юстиції України не надано доказів на підтвердження недостовірності поширеної інформації, яка, на думку представника позивача, порушує права Міністерства юстиції України на недоторканість ділової репутації.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2021 року до Верховного Суду, Міністерство юстиції України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 539/3299/15-ц, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. 
Міністерство юстиції України вважає, що поширена відповідачем спірна інформація не є оціночним судженням, а відповідає ознакам фактичного твердження, оскільки ґрунтується на фактичних даних, наявних у відповідача на момент оприлюднення спірної інформації, які відповідач очевидно перевірив на предмет їх дійсності, проте при опублікуванні статті умисно допустив введення в оману широкого кола читачів, ймовірно з метою дискредитації репутації Міністерства юстиції України як органу державної влади. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 755/6250/21-ц                  із Дарницького районного суду м. Києва.
У грудні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2022 року у задоволенні клопотання Міністерства юстиції України про розгляд справи у судовому засіданні                         з викликом сторін відмовлено. Справу № 755/6250/21 призначено                                до розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У січні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на касаційну скаргу у якому зазначено,                  що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На інтернет-порталі «Цензор.Нет» за посиланням: https://m.censor.net/ru/blogs/3241673/pokarannya_za_sud ОСОБА_1 розміщено публікацію під назвою «Покарання за суд» наступного змісту:
«Між Міністерством юстиції України і спільнотою приватних виконавців наростає принципове протистояння. Міністерство продовжує переслідувати і карати приватних виконавців за ефективну роботу з виконання судових рішень і повернення заборгованості. Асоціація приватних виконавців України у відповідь 16 грудня 2020 року опублікувала Резолюцію із засудженням поведінки Міністерства і виступила проти перетворення Дисциплінарної комісії приватних виконавців на каральний орган.
Діяльність приватного виконавця є завершальною стадією судового провадження в Україні. Саме тому перешкоджання його діям фактично можна вважати супротивом судовій владі. На превеликий жаль, сьогодні таке перешкоджання здійснює поточне керівництво виконавчої служби Міністерства юстиції України.
Дисциплінарна практика по відношенню до приватних виконавців сьогодні надзвичайно жорстка і необдумана. Фактично, відносно нова для України професія опинилася у ситуації, за якої усі умови роботи Дисциплінарної комісії спрямовані на те, аби у приватного виконавця відбити мотивацію ефективно повертати заборгованість і працювати заради законності. Новий склад Дисциплінарної комісії з 273 подань про притягнення приватних виконавців до відповідальності у сумі задовольнив 66, що у більш                             ніж 10 разів перевищує аналогічні показники за попередній склад комісії, який працював у 2017-2019 рр. В результаті їх роботи діяльність трьох приватних виконавців припинили, ще декількох - зупинили тимчасово.
Не зважаючи на те, що і Міністерство юстиції України, і приватні виконавці мають одну кінцеву мету - забезпечити ефективне виконання судових рішень в Україні, цей державний орган сьогодні робить усе, аби навпаки боржник мав можливість ігнорувати рішення суду і уникати відповідальності. Це показово можна відчути, проаналізувавши логіку поведінки представників державної служби. Сьогодні майже всі скарги боржників на дії приватних виконавців чомусь розглядаються Дисциплінарної комісією, хоча саме її завданням                    є формування відповідного «фільтру» величезної кількості подань. При цьому, чинне українське законодавство передбачає розгляд відповідних скарг боржників взагалі у суді, а не у спеціалізованих комісіях. Таким чином, Дисциплінарна комісія при Міністерстві сьогодні фактично намагається замінити собою судову владу в Україні. Проте її представники аж зовсім ніяк не приміряли суддівські мантії і не мають відповідного ані статусу, ані функціоналу. Абсурдність ситуації викликає і те, що навіть у тих випадках, коли боржник відкликає свою скаргу і вирішує виконувати відповідне рішення суду, Дисциплінарна комісія при Міністерстві юстиції України чомусь все одно розглядає її. Складається таке враження, що це робиться аби загальмувати діяльність приватного виконавця.
Вибірковість правосуддя стосовно своїх колег з боку представників Міністерства юстиції також прослідковується у винесених рішеннях                            по відношенню до різних приватних виконавців. Чинний Голова комісії, представник Міністерства юстиції України, вже почав практику винесення рішень по відношенню до приватного виконавця у залежності від того, яким чином особисто до нього цей приватний виконавець ставиться: чи діє він чемно, чи квапиться вибачитися і визнати свою провину. Відповідним чином у того виконавця, який емоційно розкаявся, у поточній Дисциплінарній комісії набагато більше шансів отримати «лише» догану, а не зупинення діяльності. Той приватний виконавець, який налаштований рішуче відстоювати свої права і доводити неправомірність дій Міністерства юстиції, наражає себе                  на небезпеку бути зупиненим і залишити персонал свого офісу без роботи.
Міністерство від каральних дій по відношенню до приватних виконавців вже не стримує ані порушення процедури розгляду справи, ані очевидні факти порушення законодавства, навіть кримінальні. Остання справа у грудні                 2020 року проти одного з приватних виконавців Київської області набула вагомого резонансу у спільноті. Директор департаменту виконавчої служби Міністерства направив проти приватного виконавця на Дисциплінарну комісію подання на основі скарги боржника, якої насправді просто не існує, а відповідний документ, очевидно, було сфабриковано. Чого вартує тільки той факт, що сам боржник, підпис якого начебто стоїть на відповідному документі, публічно визнав, що ніколи в житті не бачив цей документ і тим більше не підписував його. Не зважаючи на ці обставини, Дисциплінарна комісія все одно прийняла сфабриковану скаргу до розгляду і, на підставі цього документу, зупинила діяльність відповідного приватного виконавця.
Коли у 2017 році стартувала реформа примусового виконання рішень                             і в Україні почали з`являтися перші офіси приватних виконавців, і закордонні партнери, і українські експерти позитивно сприймали нововведення. Приватні виконавці, у свою чергу, очікували, що держава зробить усе від себе залежне, аби надати їм найбільш оптимальні умови роботи, адже фактично вони за власний кошт організовують виконання державної функції - примусового виконання рішень, не витрачаючи жодної копійки від держави, а, навпаки, постійно сплачуючи їй податки. На превеликий жаль, спільнота приватних виконавців станом на кінець 2020 року вже має можливість запевнитися у протилежному - останні дії Міністерства юстиції з організації дисциплінарних проваджень не лише гальмують роботи приватних виконавців, як незалежної професії, але і ставлять під загрозу всю реформу примусового виконання рішень. Спільнота приватних виконавців вже оприлюднила Резолюцію, яка засудила поведінку поточного складу Дисциплінарної комісії. Скоро цей документ буде відправлено до усіх ключових органів державної влади, які зацікавлені у поточному процесі. Спільнота приватних виконавців відмовляється працювати за нав`язаними регулятором правилами і готова відстоювати свої права, надані чинним законодавством. Черга за реакцією від Міністерства.»
Звертаючись до суду із зазначеним позовом, Міністерство юстиції України вказувало на те, що абзац 6 порушує право Міністерства на недоторканність ділової репутації, оскільки інформація є недостовірною та містить відомості, які принижують ділову репутацію державного органу і його працівників.
На обґрунтування позовної заяви, Міністерством юстиції України надано копію звернення скаржника ОСОБА_5 від 19 жовтня 2020 року, відповідно до якого громадянин просить провести перевірку фактів, викладених                              у зверненні та визнати зазначені у цьому зверненні дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області ОСОБА_2 такими, що вчинені                        з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження»                               (а. с. 36, 37, т. 1).
26 листопада 2020 року ОСОБА_5 подавав до Міністерства юстиції України заяву про припинення позапланової перевірки на підставі звернення щодо рішень та дій приватного виконавця від 19 жовтня 2020 року та залишення без розгляду вказаного звернення (а. с. 40, т. 1).
Згідно із копією звернення ОСОБА_5 від 10 жовтня 2020 року                                        до Міністерства юстиції України, громадянин ОСОБА_5 вказував на те,                   що він використовує інший підпис, який може відрізнятись від підпису, який наявний у документах, які посвідчують його особу (а. с. 84, т. 1).
15 грудня 2020 року за результатами проведення позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу Київської області ОСОБА_2 заступником начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено довідку (а. с. 49, т. 1).
29 січня 2021 року директором департаменту державної виконавчої служби направлено подання до Дисциплінарної комісії приватних виконавців про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця ОСОБА_6 (а. с. 131-138, т. 1).
Згідно витягу із протоколу № 52 засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 04 лютого 2021 року предметом обговорення було подання Міністерства юстиції України про притягнення приватного виконавця ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності за результатами позапланової невиїзної перевірки, яка проводилась на підставі звернення ОСОБА_5 . За результатами розгляду складом комісії задоволено подання Міністерства юстиції України про притягнення приватного виконавця ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді припинення діяльності, про що видано наказ Міністерства юстиції України (а. с. 51-62, 72, 139-150, т. 1).
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального               чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:                         1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення                        від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права                    у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду                       та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено,                                     що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального                                                 чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                         і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав   та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який                   не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно                                  до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода                       на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи                             з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Положеннями частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або                   в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права                                 і свободи, честь і гідність інших людей.
Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні                                            статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати                                           і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади                    і незалежно від кордонів.
Відповідно до статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі                             ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.
Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування),                         а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством                          (частина перша статті 201 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції,                  на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.
Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах,                               в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких                     не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання,                                 які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема                   з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події                         та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття                             чи заперечення через думки і погляди особи.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією                 з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються                 як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати                   чи непокоїти.
Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom» від 26 листопада 1991 повідомлення новин, засноване                       на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих                           чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства».
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів                          та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі                                               № 757/56330/18-ц зазначено, що визначення поняття «оціночні судження» міститься у статті 30 Закону України «Про інформацію», а відтак тлумачення цього поняття є питанням права, які суд повинен вирішувати самостійно, про що також зазначав Європейський суд з прав людини (справа «Дмітрієвський проти Росії»).
Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається                               як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується                        на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів                   у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції,                                      з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши,                       що відповідачем висловлено особисту позицію щодо обставин, пов`язаних навколо розгляду звернень в цілому і, як приклад, наведено доводи, які                       не містять персональних даних ані представників міністерства юстиції України, ані суб`єктів звернень, обґрунтовано вважав, що зазначена в абзаці 6 інформація, спростування якої вимагає Міністерство юстиції України,                      не носить характеру завідомо неправдивих відомостей та є оціночним судженням, у зв`язку із цим не підлягає спростуванню, оскільки чинним законодавством не передбачено можливість притягнення                                                  до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.
Разом із цим, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження недостовірності вищевказаної поширеної інформації, яка, на думку представника позивача, порушує права Міністерства юстиції України                            на недоторканність ділової репутації.
Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм матеріального                                                   й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених                                         у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі                                           № 539/3299/15-ц, на яку заявник посилався у касаційній скарзі,                                           є необґрунтованими, а висновки судів попередніх інстанцій не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою                                       до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.                                         Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі             № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року                       та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                         її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           Є. В. Синельников

Судді:                                                                                                      О. В. Білоконь

       О. М. Осіян

       С. Ф. Хопта

       В. В. Шипович