УХВАЛА
 
6 червня 2022 року
м. Київ
справа № 1-36/2001
провадження № 13-24зво22
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачаОСОБА_1 ,  
суддів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12 ,  ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,  ОСОБА_16 ,  ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,  ОСОБА_19 
розглянула заяву засудженого ОСОБА_20 про перегляд за  виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) вироку Апеляційного суду Львівської області від 19 вересня 2001 року та ухвали Верховного Суду України від 29 січня 2002 року і
ВСТАНОВИЛА:
Як убачається з матеріалів провадження за заявою та наявних у Верховному Суді даних, вироком Апеляційного суду Львівської області від 19 вересня 2001 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 29 січня 2002 року, ОСОБА_20 було засуджено за пунктами «г», «ж» ст. 93, ст. 17 та пунктами «г», «ж» ст. 93, ч. 1 ст. 223, ч. 1 ст. 222 Кримінального кодексу України 1960 року до  покарання у виді довічного позбавлення волі.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ, Суд, міжнародна судова установа) у рішенні від 24 лютого 2022 року в справі «Байло проти України» (заява № 21848/20) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і  основоположних свобод (далі – Конвенція) через ненадання заявнику належної медичної допомоги під час тримання під вартою, а також у зв`язку з довічним ув`язненням без перспективи звільнення. ЄСПЛ постановив, що держава-відповідач повинна виплатити ОСОБА_20 7 500 євро у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, ОСОБА_20 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд згаданих вироку й  ухвали за виключними обставинами. У цьому аспекті суть аргументів заявника зводяться до того, що допущені порушення Конвенції у поєднанні з висновками Конституційного Суду України у рішенні його Другого сенату від 16 вересня 2021  року № 6-р(II)2021 про невідповідність Основному Закону України окремих положень статей 81, 82 Кримінального кодексу України (далі – КК), слугують підставою для скасування оспорюваних рішень національних судів із  направленням справи на новий судовий розгляд, а також для звільнення засудженого від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. За твердженням ОСОБА_20 , наразі його тримання в місцях ув`язнення є  невиправданим, зважаючи на позитивні зміни у поведінці та потреби в  проведенні лікування в умовах без ізоляції від суспільства.
Крім того, ОСОБА_20 просить поновити строк подання зазначеної заяви, пропущення якого мотивує запровадженням в Україні воєнного стану й  ознайомленням лише 13 квітня 2022 року зі стислим змістом рішення міжнародної судової установи від 24 лютого 2022 року, постановленого на його користь.
Оскільки у поданому клопотанні наведено об`єктивні причини пропуску строку, передбаченого п. 2 ч. 5 ст. 461 КПК, Велика Палата, керуючись ст. 117 цього Кодексу, вважає за необхідне визнати їх поважними й поновити вказаний процесуальний строк, що автоматично не тягне за собою задоволення вимог заявника про здійснення кримінального провадження за виключними обставинами.
Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.
У зверненні до Верховного Суду з доповненнями до нього засуджений ОСОБА_20 заперечує правомірність відбування ним призначеного за вироком покарання, висловлюючи незгоду з постановленими щодо нього рішеннями національних судів поза зв`язком із позицією ЄСПЛ, яка насамперед стосується механізмів загального характеру. Зокрема, йдеться про необхідність забезпечення ув`язнених належною медичною допомогою та запровадження в Україні процедур, котрі би передбачали перспективу звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Натомість справедливості засудження  ОСОБА_20 та застосування до нього згаданого заходу примусу ЄСПЛ під сумнів не ставив. Наголошуючи на обов`язку державних органів надавати ефективне лікування, Суд зауважив, що це не означає гарантування кожному ув`язненому лікування на рівні, який є у найкращих медичних закладах поза межами установ виконання покарань. Разом із цим, установивши недоліки в лікуванні ОСОБА_20 , звідси, і факт порушення ст.  3  Конвенції, ЄСПЛ визначив сатисфакцію – виплату коштів потерпілій стороні.
Лікування захворювань ув`язненої особи або запобігання їхньому ускладненню не  є виключною обставиною у розумінні ч. 3 ст. 459 КПК, а тому сама собою потреба в проведенні певних медичних заходів не може бути підставою для перегляду судових рішень за правилами ст. 466 цього Кодексу.
Що стосується іншого порушення ст. 3 Конвенції, то у рішенні «Байло проти України» ЄСПЛ, спираючись на усталену практику, послався на свої висновки у  справі «Петухов проти України (№ 2)». Позиція Суду полягає у тому, що  Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі, однак має існувати можливість його скорочення на основі оцінки того, чи є законні пенологічні підстави для продовження ув`язнення. Ці  підстави включають покарання, стримування, захист громадськості та  реабілітацію, адже первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття заходу примусу. Таким чином, міжнародна судова установа вказала на системну проблему в українському законодавстві, котру належить подолати шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини.
Як раніше неодноразово зазначала Велика Палата, удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, унесення до них змін та доповнень є  прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, у тому числі й на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
На цьому наголосив і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021, яким визнав неконституційними положення ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК через неможливість їх застосування до осіб, котрих засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі. Цей суд також зобов`язав Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК, у відповідність до Конституції України.
Постановлене на користь ОСОБА_20 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 2022 року не  містить вказівок на те, що в основі констатованих щодо заявника порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження і їх не може бути усунуто іншим способом, ніж шляхом скасування оспорюваних вироку й ухвали.
Застосовані у справі ОСОБА_20 принципи та характер установленого порушення Конвенції свідчать про те, що в таких випадках з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів їх усунення, вжиття інших заходів загального й індивідуального характеру, виконання яких покладається на  компетентні органи державної влади.
У контексті наведеного відсутні правові підстави для відкриття провадження за  зверненням ОСОБА_20 про перегляд судових рішень за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом. Тому заява засудженого з усіма доданими до неї матеріалами підлягає поверненню особі, яка їх подала.
З урахуванням викладеного, керуючись статтями 459, 462, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_20 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Львівської області від 19 вересня 2001 року та ухвали Верховного Суду України від 29 січня 2002 року.
Заяву ОСОБА_20 з усіма доданими матеріалами повернути особі, яка їх подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                     ОСОБА_1 
Судді: 
ОСОБА_2                                           ОСОБА_11 
ОСОБА_3                                               ОСОБА_12 
ОСОБА_4                                                ОСОБА_13 
ОСОБА_5                                             ОСОБА_14 
ОСОБА_6                                             ОСОБА_15 
ОСОБА_7                                         ОСОБА_16 
ОСОБА_8                                       ОСОБА_17 
ОСОБА_9                                                 ОСОБА_18 
ОСОБА_10                                                      ОСОБА_19