Постанова
Іменем України
                                                                                       
07 липня 2022 року
м. Київ
 
справа № 212/3393/21
провадження № 61-1383св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року в складі колегії суддів Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Історія справи
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до AT «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення одноразової грошової допомоги, інфляційних втрат та 3 % річних.
 
Позов мотивовано тим, що 03 грудня 1999 року з чоловіком позивачки ОСОБА_2 під час виконання ним трудових обов`язків прохідника дільниці № 1 шахти «Октябрська» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є AT «Кривбасзалізрудком», стався нещасний випадок, внаслідок якого ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, від яких помер. За фактом нещасного випадку складено акт форми Н-1 № 20 від 17 грудня 1999 року, відповідно до висновків якого причинами нещасного випадку стали: незадовільна організація робіт, яка призвела до знаходження людей в небезпечній зоні без страхувальних пристосувань; низька трудова і виробнича дисципліна серед працівників шахти. Вказувала, що 28 грудня 1999 року зверталася до в. о. директора ШУ «Октябрське» Криворізького державного залізорудного комбінату з заявою про призначення їй щомісячних сум відшкодування шкоди на неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також одноразової допомоги на сім`ю в зв`язку з втратою годувальника внаслідок виробничої травми. Наказом Шахтоуправління «Октябрське» Криворізького державного залізорудного комбінату № б від 13 січня 2000 року позивачці призначено щомісячні виплати відшкодування шкоди в зв`язку з втратою годувальника на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 у сумі 504,20 грн; одноразову допомогу на сім`ю в зв`язку з втратою годувальника в сумі 100 840 грн; одноразову допомогу на утриманця в зв`язку з втратою годувальника в сумі 12100 грн, всього одноразово виплатити 112 940,80 грн. Зазначала, що відповідач досі не виплатив одноразову допомогу в зв`язку з втратою годувальника. З метою мирного врегулювання спору в січні 2021 року позивачка звернулася до AT «Кривбасзалізрудком» з заявою про виплату їй одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку з втратою годувальника у сумі 100 840 грн, проте відповідач запропонував їй звернутись до Криворізького відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.
 
З огляду на викладене ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь невиплачену суму одноразової допомоги в розмірі 100 840 грн, а також інфляційне збільшення боргу в розмірі 628 164,57 грн та 3 % річних в розмірі 52 184 грн, а всього 781 189,27 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2021 року в складі судді Пустовіт О. Г. позов задоволено частково: стягнуто з AT «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 одноразову допомогу в зв`язку з втратою годувальника на виробництві 100 840 грн без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів; інші позовні вимоги залишені без задоволення.
 
Суд першої інстанції встановив, що AT «Криворізький залізорудний комбінат» не виплатило позивачці одноразову допомогу на сім`ю в зв`язку з втратою годувальника, однак уважав, що положення статті 625 ЦК України про обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюються на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову: стягнуто з AT «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 628 164,57 грн та три відсотки річних у розмірі 52 184,70 грн без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
 
Постанова мотивована тим, що положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, у тому числі на ті, що виникають внаслідок завдання шкоди (з деліктів). Колегія суддів зазначила, що зволікання відповідача з виплатою позивачці суми одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку з втратою годувальника призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, а отже, позивачка вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку з втратою годувальника, а й інфляційні втрати та три відсотки річних. При цьому апеляційний суд погодився з розрахунком інфляційних втрат та трьох відсотків річних, який виконаний позивачкою за період з 01 січня 2004 року по 31 березня 2021 року.
 
Аргументи учасників справи 
 
19 січня 2022 року AT «Криворізький залізорудний комбінат» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду та просило її скасувати як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
надання одноразової грошової допомоги підприємством у зв`язку з втратою годувальника не є грошовим зобов`язанням, а є додатковим майновим благом, що надається сім`ї померлого;
навіть якщо вважати таке зобов`язання грошовим, період його невиконання слід відраховувати з моменту звернення позивачки до підприємства в 2021 році;
положення статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством;
суд не звернув уваги на недобросовісність позивачки, яка протягом тривалого часу не зверталася до суду, та не скористався своїм правом на зменшення інфляційних нарахувань, якщо вони значно перевищують суму заборгованості;
апеляційний суд при ухваленні судового рішення не врахував заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.
 
У червні 2022 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивачка просила залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Посилається на те, що доводи касаційної скарги про те, що положення статті 625 ЦК України не поширюються на деліктні правовідносини, є необґрунтованими. Зазначає також, що відповідач про застосування наслідків спливу позовної давності в судах першої та апеляційної інстанцій не заявляв.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження в справі; у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року відмовлено.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 11 лютого 2022 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, з посиланням на те, що суд при вирішенні справи не застосував висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № б-24бцс14, від 20 січня 2016 року в справі № 6- 2759цс15 та постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 2- 1011/11 (провадження № 61-18173св18), від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18.
 
Аналіз змісту та вимог касаційної скарги дають підстави для висновку, що відповідач у касаційному порядку оскаржує виключно постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року, прийняту за результатами розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних. З рішенням суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення одноразової грошової допомоги відповідач у касаційній скарзі погодився та до суду касаційної інстанції його не оскаржив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 05 червня 1987 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 
 
03 грудня 1999 року з чоловіком позивачки ОСОБА_2 під час виконання ним трудових обов`язків прохідника дільниці № 1 шахти «Октябрська» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є AT «Кривбасзалізрудком», стався нещасний випадок, внаслідок якого ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, від яких помер.
 
За фактом нещасного випадку складено акт форми Н-1 № 20 від 17 грудня 1999 року, відповідно до висновків якого причинами нещасного випадку є: незадовільна організація робіт, яка призвела до знаходження людей в небезпечній зоні без страхувальних пристосувань; низька трудова і виробнича дисципліна серед працівників шахти.
 
Наказом Шахтоуправління «Октябрське» Криворізького державного залізорудного комбінату № б від 13 січня 2000 року «Про відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_1 » ОСОБА_1 призначено щомісячні виплати відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 в сумі 504,20 грн; одноразову допомогу на сім`ю у зв`язку з втратою годувальника у сумі 100 840 грн, а також одноразову допомогу на утриманця у зв`язку з втратою годувальника у сумі 12 100,80 грн (пункт 2 наказу).
 
21 січня 2021 року позивачка звернулася до AT «Кривбасзалізрудком» з заявою про відшкодування шкоди, завданою смертю працівника на виробництві, а саме про виплату їй одноразової допомоги на сім`ю в зв`язку з втратою годувальника у сумі 100 840 грн.
 
Листом AT «Кривбасзалізрудком» від 09 лютого 2021 року за №53-02/393 запропоновано ОСОБА_1 звернутись до Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.
 
Позиція Верховного Суду
 
У справі, що переглядається, суди встановили, що між сторонами з 1999 року наявне зобов`язання з виплати відповідачем позивачці одноразової грошової допомоги в зв`язку з втратою годувальника, яке на момент пред`явлення ОСОБА_1 цього позову не виконано.
 
У частині другій статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.
 
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року в справі № 757/42885/19 (провадження № 61-1411 св21) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-1 бцсі 8) зроблено висновок, що: «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».
 
З огляду на викладене колегія суддів не приймає посилання відповідача на незастосування апеляційним судом висновку щодо сфери застосування положень статті 625 ЦК України, викладеного в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року в справі № 6-2759цс15, оскільки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) здійснено відступ від указаного висновку.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2022 року в справі № 447/2222/20 (провадження № 61-19906св21) зазначено, що «грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі».
 
Установивши, що між сторонами наявне грошове зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги в зв`язку з втратою годувальника, яке відповідач протягом тривалого часу не виконує, апеляційний суд зробив правильний висновок про поширення на спірні правовідносини положень статті 625 ЦК України.
 
Визначаючи розмір та період, за який підлягають стягненню інфляційні втрати й три відсотки річних, суд апеляційної інстанції погодився з наданим позивачкою розрахунком, у якому відповідні нарахування здійснені за період з 01 січня 2004 року (дата набрання чинності ЦК України в цілому та статтею 625 ЦК України, зокрема) по момент звернення позивачки до суду з цим позовом. Доказів на спростування наданого позивачкою розрахунку відповідач до суду першої інстанції не подав.
 
Доводи касаційної скарги про те, що до звернення ОСОБА_1 в січні 2021 року до відповідача з заявою про виплату одноразової грошової допомоги відповідне грошове зобов`язання ще не виникло, колегія суддів відхиляє, оскільки таке зобов`язання у відповідача виникло з моменту смерті ОСОБА_2 у грудні 1999 року на підставі Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, а також визнане роботодавцем у наказі № 6 від 13 січня 2000 року, виданому на підставі звернення ОСОБА_1 .
 
Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 2-1011/11 (провадження № 61 -18173св18), в якій зроблено висновок про те, що передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальними нормами, колегія суддів не приймає, оскільки вказаний висновок зроблено за інших фактичних обставин. Зокрема, в справі № 2-1011/11 між сторонами наявні трудові правовідносини, а спір між ними виник унаслідок незаконного звільнення позивача. У справі, що переглядається, між сторонами трудові правовідносини відсутні.
 
Доводи відповідача про зловживання позивачкою правами та не зменшення апеляційним судом у зв`язку з цим розміру передбачених статтею 625 ЦК України нарахувань колегія суддів відхиляє з таких міркувань.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №902/417/18 (провадження № 12-79гс19) зазначено, що: «санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. [...] З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання».
 
У справі, що переглядається, розмір трьох процентів річних, стягнутих апеляційним судом, є вдвічі меншим від розміру основного грошового зобов`язання, наявного між сторонами, а тому відсутні підстави для висновку про неспівмірність заявленого до стягнення розміру санкцій (трьох відсотків річних) з сумою основного зобов`язання.
 
У той же час висновків про наявність у суду компетенції зі зменшення розміру інфляційних втрат, нарахованих на суму основного зобов`язання, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) не містить, а тому відсутні підстави вважати, що оскаржена постанова апеляційного суду суперечить висновкам, викладеним у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду.
 
У касаційній скарзі відповідач також посилається на невирішення апеляційним судом заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, вказуючи що така заява зроблена відповідачем у відзиві на позовну заяву, а також усно в суді апеляційної інстанції.
 
При цьому відповідач посилається на постанову Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № 6-246цс14, в якій зазначено, що: «за змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору».
 
Тобто, апеляційний суд вправі вирішувати заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності в тому разі, коли така заява була подана до суду першої інстанції, однак з якихось причин не була вирішена місцевим судом.
 
Єдиною випадком наявності у суду апеляційної інстанції компетенції з розгляду такої заяви у разі її неподання до суду першої інстанції є неналежне повідомлення відповідача місцевим судом про розгляд справи.
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що AT «Криворізький залізорудний комбінат» було належним чином повідомлено про розгляд справи та брало участь у її розгляді, зокрема, шляхом подання відзиву на позовну заяву.
 
У вказаному процесуальному документі відповідач зазначає, що звернення позивачки до суду з позовом після спливу 21 року з дня настання нещасного випадку з її чоловіком є намаганням збагатитися за рахунок підприємства шляхом нарахування на суму заборгованості виплат, передбачених статтею 625 ЦК України.
 
Разом із тим про пропуск позовної давності ОСОБА_1 відповідач як у відзиві на позовну заяву, так і в судових засіданнях у суді першої інстанції не заявив. Подальше посилання відповідача в суді апеляційної інстанції на пропуск позивачкою строку на звернення до суду за захистом порушеного права не має правового значення за умови неподання відповідної заяви (письмової чи усної) в суді першої інстанції.
 
За таких обставин оскаржена постанова не суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі №6- 246цс14.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № 6-246цс14 та постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 2-1011/11, від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18.
 
У зв`язку з необхідністю врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року в справі № 757/42885/19 (провадження № 61-1411 св21) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2022 року в справі № 447/2222/20 (провадження № 61-19906св21), касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          Н. О. Антоненко
 
                                                                                              І. О. Дундар
 
                                                                                                                     М. М. Русинчук