П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
06 липня 2022 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 357/8743/21
Провадження: № 22-ц/824/5745/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Вербової І.М., Нежури В.А., 
секретар Івасенко І.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Дробовича Юрія Юрійовича в інтересах Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області
на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Цукурова В.П.,
 у справі за позовом ОСОБА_2 до Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Адоніс» про визнання права на земельну частку (пай), 
 
в с т а н о в и в :
 
В липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що з 01 жовтня 1988 року по 25 березня 1998 рік він працював в колгоспі «Комуніст» с. Озерна Білоцерківського району та був його членом, що підтверджується записом в трудовій книжці та архівним витягом від 28 січня 2021 року №12-01-45/05, виданим Білоцерківською районною державною адміністрацією. Колгосп «Комуніст» с. Озерна Білоцерківського району в 1991 році був перейменований в КСП «Озернянське». В 1996 році відбулось паювання земель КСП «Озернянське». Зазначив, що в 2020 році йому стало відомо, що кожен член колгоспу під час розпаювання мав право на отримання земельної частки (паю). Однак, він особисто не отримував сертифікат чи інші документи, які б підтверджували отримання ним земельної частки (паю) від КСП «Озернянське». З листів Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району (як правонаступника Озернянської сільської ради) від 13 травня 2021 року, Головного управління Держгеокадастру в Київській області йому стало відомо про те, що державний акт на право колективної власності був виданий КСП «Озернянське» 07 червня 1996 року та зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю №6. Середній розмір земельної частки (паю) по КСП «Озерянське» складає 3,62 умовних кадастрових гектари. Зазначив, що оскільки на момент отримання КСП «Озерянське» державного акту на право колективної власності на землю він, ОСОБА_2 , був членом цього підприємства, а тому він набув право на земельну частку (пай) з дня видачі державного акту на землю. Вважав, що невнесення до списку до державного акту на право колективної власності особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити його права на земельну ділянку. На теперішній час правонаступником прав та обов`язків колгоспу є ТОВ «Адоніс». За наведених обставин, просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай) в розмірі 3,62 в умовних кадастрових гектарах із земель резерву або запасу сільськогосподарського призначення, що перебували у колективній власності колишнього КСП «Озернянське» с. Озерна Білоцерківського району Київської області, розташованих на території Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 про визнання права на земельну частку (пай) задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) в розмірі 3,62 в умовних кадастрових гектарах із земель резерву або запасу сільськогосподарського призначення, що перебували у колективній власності колишнього КСП «Озернянське» с. Озерна Білоцерківського району Київської області, розташованих на території Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області.
Стягнуто з Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 454 грн.
Стягнуто з ТОВ «Адоніс» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 454 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, Дробович Ю.Ю. в інтересах Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що право на звернення до суду з позовом у позивача виникло ще у 1996 році, коли КСП «Озерянське» було передано державний акт  про право колективної власності на землю. Проте, з позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернувся лише в липні 2021 року, при цьому не навівши жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності. Відмітив, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Посилався на постанову Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7, у п. 24 якого зазначено, що невнесення особи до списку, що додається до державного акта про право колективної власності на землю, не може позбавити її права на земельну частку (пай). При неможливості  надати  такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання  відповідно  до  пункту  7  Указу Президента України від 8  серпня  1995  р. № 720/95 «Про порядок паювання земель,  переданих    у    колективну    власність    сільськогосподарським  підприємствам  і  організаціям»,  має бути надана із земель запасу, створеного  місцевою  радою  під  час  передачі землі у колективну власність. Також посилався на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17 березня 2020 року у справі №396/1683/18-ц, згідно якого громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП. Стверджував, що позивачем не було доведено наявність порушеного права та обрано неправильний спосіб захисту.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Постельга О.В. в інтересах ОСОБА_2 зазначив, що позивачу про факт паювання КСП «Озернянське» та видачу останньому держаного акту про право колективної власності від 07 червня 1996 року стало відомо з листів  Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 13 травня 2021 року та Головного управління Держгеокадастру в Київській області від 15 червня 2021 року. При цьому відмітив, що позивач не брав участі у процесі паювання у видачі КСП «Озернянське» вказаного державного акту. У зв`язку з цим позивач дізнався про порушення свого права лише в 2021 році. Окрім того, посилався на ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», згідно якої, у разі якщо до 1 січня 2025 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки. Відмітив, що зазначені норми передбачають право осіб, яким належить право на земельну частку (пай), отримати земельні ділянки в натурі до 01 січня 2025 року. Виділення таких земельних ділянок здійснюється сільськими, селищними або міськими радами.
В судовому засіданні адвокати Любченко Н.Ю. в інтересах Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, Червінчик Є.Е. в інтересах ТОВ «Адоніс» підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просили її задовольнити.
Адвокат Постельга О.В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як убачається із матеріалів справи,  ОСОБА_2   з 01 жовтня 1988 року по 25 березня 1998 року працював в колгоспі «Комуніст» с. Озерна Білоцерківського району та був його членом (а.с.10-11).
Згідно державного акту на право колективної власності на землю серії КВ № 000005 від 07.06.1996 року, виданого Озернянською сільською радою народних депутатів Білоцерківського району Київської області, колективному сільськогосподарському підприємству «Озернянське» на підставі рішення 4 сесії 22 скликання Озернянської сільської ради народних депутатів від 29.11.1995 року передано у колективну власність 2607,0 га землі в межах згідно планом (а.с.13-14).
Колгосп «Комуніст» с.Озерна Білоцерківського району в 1991 році був перейменований в КСП «Озернянське» (а.с.19).
Згідно листа Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району, яка є правонаступником Озернянської сільської ради, від 13.05.2021 року №347,  державний акт на право постійного користування від 07.06.1996 року серія КВ 000005 виданий КСП «Озернянське» та зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 6, до якого додається список членів колективного сільськогосподарського підприємства, в Маловільшанській сільській раді відсутній (а.с.18).
Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 15.06.2021 року № І-899/0-1524/6-21, станом на 1996 рік середній розмір земельної частки (паю) по КСП «Озернянське» складає 3,62 га умовних кадастрових гектари вартістю 17 050, 00 гривень. Також повідомлено, що додаток № 1 «Список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства» до державного акту серії КВ № 000005 від 07.06.1996 року та Книга реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), в якій би містились відомості щодо реєстрації сертифікату на право на земельну частку (пай)  із земель колективної власності КСП «Озернянське» за ОСОБА_2 в архіві відділу відсутні (а.с.12).
В подальшому КСП «Озерняське» реорганізоване в ПОСП «Озернянське» та ТОВ «Адоніс».
Відповідно до протоколу позачергових загальних зборів ТОВ «Адоніс» від 15.05.2004 року вирішено реорганізувати ТОВ «Адоніс» шляхом приєднання до товариства ПОСП «Озернянське» (а.с.34).
Згідно з пунктом 8.4 статуту ТОВ «Адоніс», затвердженого зборами учасників товариства від 16 лютого 2009 року - товариство являється правонаступником всіх прав і обов`язків приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Озернянське» (а.с.25).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що на момент отримання КСП «Озернянське» державного акту на право колективної власності на землю від 07.06.1996 року серії КВ 000005,та який зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №6,  ОСОБА_2 був членом цього підприємства, тобто,набув право на земельну частку (пай) з дня видачі державного акту на землю, з цього часу вказане право позивача не оспорювалось та припинено не було, що не спростовано в суді відповідачами, про порушення свого права він дізнався лише в 2021 році, що узгоджується з позицією Верховного Судуу справі № 389/896/19 від 05.02.2020 року.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Частинами дев`ятою, десятою статті 5 ЗК України 1990 року визначено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-ІV право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).
Згідно з пунктом 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.
Відповідно до вимог статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу Президента особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту.
Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
З огляду на вищевикладені вимоги законодавства, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт членства позивача в КСП «Озернянське» с. Озерна Білоцерківського району Київської області підтверджується копією трудової книжки та архівним витягом з протоколу № 13 засідання правління колгоспу, а отже ОСОБА_2 був членом КСП «Комуніст», а в подальшому «Озернянське», а тому мав право на земельну частку (пай).
Однак, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом, про що заявив відповідач.
За визначенням пункту 6 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.
Згідно до статті 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
На підставі статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР).
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.
Як убачається із 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права.
Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Про порушення своїх прав ОСОБА_2 дізнався, або повинен був дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників КСП «Озернянське». Отже, право на позов у позивача ОСОБА_2 виникло з 07 червня 1996 року, тобто, після видачі КСП «Озернянське» державного акта на землю, а відтак, звернувшись до суду із вказаним позовом у липні 2021 року, позивач пропустив встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом.
При цьому, звертаючись до суду із позовом, позивач не навів обґрунтованих підстав для визнання поважними причини пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом через 25 років. Посилання ОСОБА_2 на те, що про не включення його до списку громадян-членів КСП він дізнався лише в 2021 році з листів  Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області та Головного управління Держгеокадастру в Київській області, не є поважними обставинами пропуску позовної давності з огляду на те, що останній мешкає на території с. Озерне Білоцерківського району Київської з 1982 року. 
Ураховуючи вищевказані норми матеріального права, колегія суддів на підставі  встановлених у справі обставин доходить висновку про те, що у передбачений законом строк, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР,  ОСОБА_2 не звернувся до суду з зазначеними вимогами, що є підставою для відмови у задоволенні позову. 
Суд першої інстанції невірно встановив фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про задоволення позову.
Слід відмітити, що судова практика у подібних правовідносинах є сталою, що підтверджується постановами Верховного Суду  від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17,  від 07 квітня 2020 року у справі № 147/294/18, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16,  від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18,  від 04 серпня 2021 року у справі № 617/537/19, від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19, від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18, від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20, від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21, від 26 квітня 2022 року у справі № 376/1220/20, від 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи позивача щодо урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 389/896/19,  є неспроможними, оскільки у справі, що переглядається, фактичні обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, не є подібними. Зокрема, предметом розгляду у справі № 389/896/19 було встановлення факту, що має юридичне значення, а саме невідповідність запису імені у списку до додатку до державного акта на право колективної власності на землю.
 Окрім того, у справі № 389/896/19 Верховний Суд ухвалив постанову, якою передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, за результатами нового розгляду якої фактично-доказова база може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження судами обставин справи та наявних у справі доказів, що може істотно вплинути на правові висновки у ній.
Не є подібними з обставинами справи, що переглядається,  і обставини, встановлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17, в якій досліджувалось питання про право на земельну частку (пай) у членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, зазначених у списку, що додається до державного акта. 
Необґрунтованими є і посилання на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, в якій предметом розгляду було визнання недійсними та скасування актів на право користування земельними ділянками.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За наведених обставин, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі  нового судового рішення про відмову в позові, а відтак апеляційну скаргу  Дробовича Ю.Ю. в інтересах Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області підлягає задоволенню.
Згідно з вимогами п. п. в)  п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо  розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
У зв`язку із ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в позові та задоволенням апеляційної скарги,  на підставі ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь  Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1362  грн. 
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376,  381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Дробовича Юрія Юрійовича в інтересах Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області задовольнити.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь  Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області (ЄДРПОУ 04358619, місцезнаходження: 09175, Київська обл., Білоцерківський р-н, с. Мала Вільшанка, вул. Перемоги, 24) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 14 липня 2022 року.

 
Головуючий                                                                                             Т.О. Невідома

Судді                                                                                                         І.М. Вербова

                                                                                                                   В.А. Нежура