КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Ольшевська І.О.
Єдиний унікальний номер справи № 760/25766/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5988/2022
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
23 червня 2022 року                                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  Мережко М.В.,
суддів: Ігнатченко Н.В., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 нарішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про грошових коштів,
 
встановив:
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором про поворотну фінансову допомогу у розмірі 72 667,00 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що що між ним та відповідачем був укладений усний договір про поворотну фінансову допомогу, за яким він надав відповідачу грошові кошти в якості безпроцентної поворотної допомоги шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача. За період з 29 квітня 2013 року по 05 січня 2018 року було перераховано відповідачу 72 667,00 грн, які останній не повернув. Неодноразові звернення до відповідача про повернення коштів були ним проігноровані.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 вказував, що у відносинах з позивачем мало місце не укладення договору про поворотну фінансову допомогу, як він стверджує, а оплата за поставлену продукцію - гумових технічних виробів, поставлених фізичною особою - ОСОБА_3 , який є зятем відповідача та довірителем на отримання коштів згідно договору доручення на отримання коштів, укладеного в усній формі.
Під час рогзгляду справи у суді першої інстанції позивач змінив предмет позовних вимог, відповідно до яких просив суд зобов`язати ОСОБА_2 повернути на користь ОСОБА_1 отримані від нього кошти в розмірі 72 667,00 грн на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Позивач зазначав, що, враховуючи відмову відповідача від надання відповіді на лист-вимогу позивача від 03 липня 2018 року і неповернення коштів, відмови від визнання укладення договору поворотної фінансової допомоги, відповідач фактично утримує кошти позивача без жодної правової підстави, а тому ці кошти повинні бути повернуті як безпідставно отримані.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що пояснення свідка про здіснення поставки товарів відповідачем позивачу є неналежними доказами по справі, тому не можуть бути враховані судом. Стверджує, що за відсутності у матеріалах справи інших доказів щодо укладення між сторонами будь-яких договорів та здіснення фактичних поставок товару, отримані відповідачем кошти утримуються ним без жодної правової підстави, тому мають бути повернуті позивачу.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення грошових коштів у розмірі 72 667 грн.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України).
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).
Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.
Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Відповідно до положень ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Водночас, ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).
Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).
Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумнності свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Такіж положення містяться у п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок про те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Як видно із доданих до позовної заяви платіжних доручень:
№Р24А897145458983091 від 29 квітня 2013 року на суму 2247,50 грн, №Р24А897145491942715 від 17 вересня 2013 року на суму 3700,00 грн, №Р24А536017436070376 від 03 квітня 2014 року на суму 1306,50 грн, №Р24А558392319616560 від 11 квітня 2014 року на суму 2513,00 грн, №Р24А900208288213545 від 06 серпня 2014 року на суму 500,00 грн, №Р24А115991305512403 від 28 жовтня 2014 року на суму 2800,00 грн, №Р24А125020496591647 від 24 листопада 2014 року на суму 3000,00 грн, №Р24А24989815А134984 від 19 січня 2016 року на суму 400,00 грн, №Р24А41283065А084210 від 22 лютого 2016 року на суму 20 000,00 грн, №Р24А55299403А617955 від 22 березня 2016 року на суму 20 000,00 грн, №Р24А161940659А84541 від 16 січня 2017 року на суму 9000,00 грн, №Р24А221760441А55414 від 05 травня 2017 року на суму 1200,00 грн, №Р24А303456645А92564 від 12 жовтня 2017 року на суму 3000,00 грн, №Р24А349777230А49312 від 05 січня 2018 року на суму 3 000,00 грн,
позивачем з карткового рахунку було перераховано на картковий рахунок відповідача грошові кошти в загальному розмірі 72 667,00 грн.
В усіх вказаних платіжних дорученнях платником вказано ОСОБА_1 , а отримувача - ОСОБА_2 .
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави, оскільки відповідач не визнає факту укладення з позивачем договору поворотної фінансової допомоги, а існування між сторонами інших договорів і правових відносин щодо цих коштів (дарування, купівлі-продажу тощо) немає.
Відповідач заперечував проти доводів позивача та зазначав, що у відносинах з позивачем мало місце не укладення договору про поворотну фінансову допомогу, як він стверджує, а оплата за поставлену продукцію - гумових технічних виробів, поставлених фізичною особою - ОСОБА_3 .
У суді першої інстанції також був допитаний свідок ОСОБА_3 , який у судовому засіданні пояснив, що син позивача має магазин у м. Києві, до якого він, ОСОБА_3 , поставляв продукцію - гумові технічні вироби. Розрахунки відбувались на картковий рахунок відповідача, який є його тестем.
Суд першої інстанції врахував, що спірні грошові кошти перераховувались неодноразово, перерахування носило регулярний та систематичний характер протягом 5-ти років з 2013 по 2018 рік.
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про існування між сторонами спору щодо правової природи передачі грошових коштів та про недоведеність безпідставного набуття позивачем грошових коштів.
Апеляційний суд також звертає увагу, що позивач добровільно, послідовно та систематично, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перераховував кошти відповідачу без зазначення платежу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача, а тому поведінка позивача є суперечливою, оскільки останній вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів.
Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18, де змінюючи рішення суду в частині мотивів його прийняття, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач у справі, неодноразово перераховуючи кошти відповідачу у період із серпня 2017 року до грудня 2017 року, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), що унеможливлює задоволення позовних вимог і стягнення коштів.
Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак, і про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги щодо недопустимості та недостатності пояснень свідка ОСОБА_3 для встановлення правової природи передачі спірних грошових коштів оцінюються колегією суддів критично.
Так, згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд звертає увагу, що самі по собі свідчення ОСОБА_3 не доводять наявність між сторонами договірних правовідносин, однак, є одним із сукупності доказів на підтвердження суперечливої поведінки позивача та наявності між сторонами спору щодо підстав передачі грошових коштів. І вказані обставини були враховані судом першої інстанції під час ухвалення рішення.
Інші доводи апеляційної скарги повторюють доводи позовної заяви, належна оцінка яким була надана судом першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                   М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Ігнатченко
 
                                                                                                           С.І. Савченко