ПОСТАНОВА 
Іменем України

24 травня 2022 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 398/2775/17
провадження № 22-ц/4809/622/22 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І., 
за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2022 року та додаткове рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2022 року у складі судді Савельєвої О.В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 106 121,36 грн. 
В обґрунтування позову зазначала, що 27 лютого 2004 року між нею та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав у неї в борг грошові кошти в сумі 38 000 грн., які зобов`язався повернути в строк до 01 червня 2004 року. У обумовлений в договорі строк ОСОБА_4 кошти не повернув. Пізніше, ОСОБА_4 повернув їй під розписку частину боргу у розмірі 10 000 грн, а саме: 26 квітня 2007 року - 1000 грн.; 15 березня 2010 року - 1 000 грн.; 30 січня 2013 року - 3 000 грн.; 21 листопада 2014 року - 5 000 грн. Залишок боргу становить 28 000 грн. 
Зважаючи на те, що ОСОБА_4 порушував умови договору позики та суму боргу в повному обсязі не повернув, вона 16.12.2016 звернулася до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом про стягнення з нього заборгованості за договором позики від 27.02.2004, а також втрат від інфляції та 3% річних. Проте, в судовому засіданні 08.02.2017 вона дізналася, що ОСОБА_4 помер ще ІНФОРМАЦІЯ_1 , в результаті чого ухвалою суду від 26.05.2017 провадження у справі було закрито та судом роз`яснено її право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості до спадкоємців померлого.
Зазначала, що згідно з листом приватного нотаріуса Куліш Л. Г. спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину, виданими на їх ім`я. Вартість отриманого спадкового майна значно перевищує суму заборгованості померлого. Приватний нотаріус повідомив спадкоємців про існування вимоги кредитора щодо повернення заборгованості за договором позики, з яким вони були ознайомлені 27.02.2017, проте відповідачі на цю вимогу не відреагували, грошові кошти не повернули.
Враховуючи зазначені обставини, просила суд стягнути солідарно з відповідачів борг за договором позики від 27.02.2004, укладеним між нею та ОСОБА_4 , у розмірі 106 121 грн. 36 коп., з яких 28 000 грн. сума позики, 64 980 грн. 76 коп. - втрати від інфляції, 13 140 грн. 60 коп. - 3% річних, а також понесені нею судові витрати.
Короткий зміст рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій 
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 кошти за договором позики у розмірі 106 121 грн 36 коп.: 28 000 грн 00 коп. - позика, 64 980 грн 76 коп. - інфляційні, 13 140 грн 60 коп. - три проценти річних.
Рішення районного суду мотивовано тим, що договір позики, укладений між сторонами відповідає усім встановленим вимогам. Борг частково повернуто позичальником за життя, що свідчить про визнання ним боргу. Однак, боржник прострочив виконання грошового зобов`язнання. Спадкоємці в позасудовому порядку борг не повернули, а тому з метою захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог повністю.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року апеляційну скаргу адвоката Майнард Н.О., яка діє в інтересах  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , задоволено частково. Скасовано рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 червня 2019 року. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки позивач не знала про смерть позичальника, то правовідносини, які склались між сторонами, регулюються частиною третьою статті 1281 ЦК України, яка передбачає, що, якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред?явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. 
Суд зазначив, що у встановлений частиною третьою статті 1281 ЦК України строк позивач не звернулась до спадкоємців померлого  ОСОБА_4 з вимогою про повернення спірних коштів, у зв?язку із чим вона пропустила встановлений законом строк, в межах якого позивач може реалізувати своє суб?єктивне право.
Постановою Верховного Суду від 04 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 червня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду   від 03 жовтня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосувано частину третьої статті 1281 ЦК України, яка передбачає, що кредитор спадкодавця, який не пред?явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги, оскільки вказане правило застосовується до вимог, строк яких настає після відкриття спадщини.
Верховний Суд зауважив, що судом першої інстанції не було вирішено заяву ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності у справі, що є порушенням статті 263 ЦПК України.
Крім того, суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що районний суд помилково дійшов висновку щодо солідарної відповідальності спадкоємців боржника та не встановив часток, прийнятої кожним із спадкоємців спадщини і ухвалив рішення про солідарне стягнення заборгованості.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в межах вартості спадкового майна у розмірі 23 853 (двадцять три тисячі вісімсот п`ятдесят три) грн. 96 коп., яка складається із: заборгованості за договором позики від 27.02.2004 в сумі 14 000 грн., 3% річних в сумі 807 грн. 50 коп., втрат від інфляції в сумі 9046 грн. 46 коп.
Стягнуто з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1 суму боргу в межах вартості спадкового майна у розмірі 23 853 (двадцять три тисячі вісімсот п`ятдесят три) грн. 96 коп., яка складається із: заборгованості за договором позики від 27.02.2004 в сумі 14 000 грн., 3% річних в сумі 807 грн. 50 коп., втрат від інфляції в сумі 9046 грн. 46 коп. У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено. 
Додатковим рішенням Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2022 року вирішено питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій адвокат Майнард Н.О., яка представляє їх інтереси зазначає, що судом першої інстанції допущено грубі порушення норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинами справи, рішення є необгрунтованим, незаконним та ухваленим за неповним з`ясуванням фактичних обставин справи.
Апеляційна скарга обґрунтована зокрема тим, що суд, зазначивши, як встановлений факт передачу у власність ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 38 000 грн. не відповідає дійсності та суперечить обставинам встановленим постановою ВС від 20.02.2020 під час перегляду даної справи. В матеріалах справи відсутня будь-яка розписка складена ОСОБА_4 , як про отримання коштів так і про їх повернення. Зазначає, що всі розписки, які приймалися судом до розгляду як належний доказ є копіями, складені позивачкою та знаходились у свідка.
Вказує, що відмовляючи у задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності, суд належним чином не обґрунтував свої висновки, виходячи з яких фактичних обставин він вважає такий тривалий термін невиконання договору допустимим, а бездіяльність позивачки для стягнення заборгованості, інфляційних втрат та 3% за користування коштами доречною.
Вважає, що оскільки про отримання коштів прямо не зазначено в договорі, то тільки наявність окремої розписки або іншого боргового документу повинно слугувати підтвердженням передачі грошових коштів за цим договором.
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що у п. 4 Договору позики є вказівка на те, що повернення зазначеної суми повинне бути здійснене у м. Кіровограді, а у п. 11 вказівка на те, що всі зміни та доповнення до цього договору мають бути виконані у письмовій формі із нотаріальним посвідченням. Тому вважає, що розписки позивача, що були сприйняті судом, як документи, що вносять зміни до договору Позики, датовані відповідно 26.04.2007; 15.03.2010; 30.01.2013; 21.11.2014 та створені ОСОБА_1 власноручно, без зазначення місця такого передання, без виконання вимоги п. 11 Договору, є нікчемними і не можуть бути визнані належними та допустимими доказами у справі.
Також вказувала, що суд, встановивши, що відповідачі прийняли спадщину за законом не встановив частки при прийнятті спадщини кожного із спадкоємців, а ухвалив рішення про пропорційне стягнення заборгованості за договором позики, що суперечить нормам закону та прохальній частині позову, де ставилась вимога про солідарне стягнення заборгованості.
Посилаючись на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16, зазначала, що нарахування 3% річних та інфляційних витрат для спадкоємців, що не були сторонами договору є неправомірним, оскільки ст. 625 ЦК встановлює відповідальність саме Боржника, а не його спадкоємців.
Також звертала увагу, що згідно умов договору позики строк повернення даної позики завершився 01 червня 2004 року, отже строк на звернення до суду завершився 01 червня 2007 року. Про даний факт із заявою про застосування строку позовної давності відповідач повідомила суду у відзиві на позов, поданому до суду 17.04.2018, проте суд проігнорував вказану заяву без будь-якого обґрунтування своєї позиції.
Просила скасувати рішення Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2022 року та додаткове рішення від 24 лютого 2022 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові повністю. 
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що суд на підставі беззаперечних доказів дійшов висновку про виконання сторонами договору позики від 27.02.2004, що безумовно вказує на те, що цей договір є реальним, тобто вказана у ньому сума позики дійсно була передана нею ОСОБА_4 і очевидно, що за відсутності факту передачі вказаної суми позики ОСОБА_4 її назад не повертав би.
Видача розписки як окремого (та додаткового по відношенню до відповідного договору позики) документу ЦК України обов`язково не вимагається, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, може (а не повинен) бути представлений на підтвердження укладення договору позики та його умов.
Достовірність цих документів, відповідачами спростована не була протягом всього часу розгляду справи.
Вважає посилання скаржниці на недотримання п. 4 та п.11 договору позики безпідставними та такими, що не ґрунтуються на доказах.
Зазначає, що суд з наданих нотаріусом разом з матеріалами спадкової справи ОСОБА_4 численних свідоцтв про право на спадщину за законом на ім`я кожного з відповідачів дійшов висновку, що обидва відповідачі прийняли спадщину за ОСОБА_4 в рівних частках, тобто по 1/2 кожна. Відтак саме в таких частках суд правильно і стягнув з кожного з відповідачів на мою користь суми заборгованості.
Зауважила, що стягнення відсотків та інфляційних нарахувань здійснено судом за період, що передував відкриттю спадщини, тобто на момент, з якого в обох відповідачів виникло право на спадщину, до того ж в межах 3 років, що передували цьому моменту, що повною мірою відповідає застосованій судом першої інстанції в своєму рішенні правовій позиції, викладеній у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц.
Посилання скаржниці на сплив ще у 2007 році строку позовної давності щодо вимог про повернення позики за договором позики від 27.02.2004 вважає помилковим, оскільки строк позовної давності нею не пропущений, а тому підстав для застосування у даній справі наслідків його пропуску судом немає.
Просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2022 року та додаткове рішення від 24 лютого 2022 року.
Суд першої інстанції встановив такі обставини
27.02.2004 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Панасюк Л.С. та зареєстровано в реєстрі за №296 (а.с.55 т.4).
Відповідно до договору позики позивачка передала у власність ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 38 000 грн., а ОСОБА_4 зобов`язався повернути зазначену суму у строк до 01.06.2004.
Згідно з розписками, 26.04.2007 позивачка отримала від ОСОБА_4 1000 грн. за договором позики від 27.02.2004, 15.03.2010 - 1000 грн., 30.01.2013 - 3000 грн., 21.11.2014 - 5000 грн. (а.с.66, 67 т.3).
Відповідно до розписки від 21.11.2014 позивачка за договором позики від 27.02.2004 отримала від ОСОБА_4 всього 10 000 грн (а.с.67 т.3).
Позивачка 04.01.2017 зверталася до Кіровського районного суду м.Кіровограда з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики від 27.02.2004, справа №404/30/17 (а.с.9 т.1). Дата звернення позивачки до суду встановлена з ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26.05.2017 (а.с.12 т.1).
Як вбачається з ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26.05.2017 про закриття провадження у вищевказаній справі №404/30/17, судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації смертей ГТУ юстиції в м. Києві від 17.06.2016 № 9463 (а.с.12 т.1).
Після смерті ОСОБА_4 . 21.06.2016 приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Куліш Л.Г. заведено спадкову справу № 9/2016, із заявами про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріуса звернулися дружина померлого ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 (відповідачі у справі).
Спадкоємець ОСОБА_2 13.05.2017 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади у ПАТ КБ «Приватбанк» з належними відсотками (а.с.159 т.1), а спадкоємець ОСОБА_3 31.01.2017 та 08.02.2017 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль; 1/3 частки квартири; 1/2 частку складу, що складає 1/50 частину виробничих будівель і споруд; 1/2 частку транспортної дільниці та 1/2 частку термічної дільниці, що складає 1/20 частину виробничих будівель і споруд; 1/2 частки будівлі цеху, що складає 9/125 частин виробничих будівель і споруд (а.с.166 т.1, а.с.156, 160, 163, 165 т.2).
Крім того, спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 31.01.2017, 01.02.2017, 02.02.2017, 03.02.2017, 08.02.2017 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на нерухоме майно: виробничі будівлі та споруду, адмінбудівлі, цехи, приміщення столової та овочесховища, частки у статутному капіталі ПП «Дельта-Сервіс» (а.с.73, 77, 82 на звороті, 84, 100, 101 на звороті, 105 на звороті, 107, 111, 112 на звороті, 116, 117 на звороті, 134, 135 на звороті, 138 на звороті, 140, 143, 144 на звороті, 161 т.1; а.с.158, 169 на звороті, 185 т.2).
Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Куліш Л.Г. від 23.02.2017 №51/02-15 спадкоємці померлого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27.02.2017 повідомлені про наявність кредитора ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та про необхідність задоволення її вимог (а.с.13, 195 т.1).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів ОСОБА_5 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу. Представник позивача ОСОБА_7 просив залишити рішення районного суду без змін.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право  на одержання   від   позичальника   процентів   від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір   процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.      
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Вказаний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16 (провадження № 14-360цс19).
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною першою статті 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
При цьому за правилами частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
За змістом статей 1218, 1219 ЦК України зобов`язання боржника за договором позики не є таким, що нерозривно пов`язано з його особою.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Судом встановлено, що 27.02.2004 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 296. 
За умовами договору ОСОБА_4 отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 38 000 грн., які зобов`язався повернути у строк до 01.06.2004, проте свої зобов`язання належним чином не виконав.
Відповідачі, не заперечують факт укладання договору позики, однак вказують, що розписки про повернення ОСОБА_4 26.04.2007, 15.03.2010, 30.01.2013 та 21.11.2014 частини коштів є копіями, а тому - нікчемними та не можуть бути доказом часткового виконання ОСОБА_4 боргових зобов`язань.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно із частиною другою статті 1281 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній на час звернення до суду) кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред?явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.
Частиною третьою статті 1281 ЦК України передбачено, що якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред?явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.
Відповідно до частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред?явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,   є підставою для відмови у позові.
Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-у (провадження  № 14-53цс18) та в постанові Верховного Суду від 04.03.2020 під час перегляду даної справи в суді касаційної інстанції.
Згідно частини третьої статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачі заявили про застосування позовної давності (а.с. 23, т. 4).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц).
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).
Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.
У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згоду чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.
Позивач стверджувала, що ОСОБА_4 частково повернув борг у розмірі 10 000 гривень, про що йому були видані нею розписки.
Однак, колегія суддів не приймає до уваги як обставину, що свідчить про переривання строку позовної давності, розписки від 26.04.2007, 15.03.2010 та 30.01.2013, з огляду на те, що відповідачі заперечують факт складання таких розписок, а на вимогу суду їх оригінали позивачем не надані.
Показання свідка ОСОБА_8 про те, що зазначені розписки були знайдені нею після смерті ОСОБА_4 серед фінансових документів, і саме нею вони були передані представнику позивачки, який долучив їх до матеріалів даної справи, також не є доказом видачі таких розписок. 
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) вказавши, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зокрема поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.
Суд першої інстанції не врахував вказаний висновок Верховного Суду та помилково вважав копії розписок та показання свідка ОСОБА_8 , доказами вчинення ОСОБА_4 дій, що свідчать про виконання зобов`язань за договором позики від 27 лютого 2004 року.
Оскільки строк позовної давності щодо вимог про повернення боргу за договором від 27 лютого 2004 року сплив 01 червня 2007 року, то, зважаючи, що позичальником не було в цей період вчинено дій із визнання боргу, колегія суддів дійшла висновку про застосування наслідків спливу позовної давності передбаченої положеннями ст. 267 ЦК України та відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення суми позики.
За встановлених обставин сплив позовної давності за договором позики є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат в порядку статті 625 ЦК України.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Щодо розподілу судових витрат
Представник відповідачів адвокат Майнард Н.О., подала до суду першої інстанції заяву, в якій просила ухвалити додаткове рішення у справі, яким стягнути з позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь відповідачів понесені ними судові витрати на правничу допомогу в розмірі 106 460 грн., витрати, пов`язані із залученням (викликом) свідків у розмірі 3182 грн. 88 коп., а також витрати, які складаються із судового збору, сплаченого відповідачами за подання апеляційної скарги на рішення суду від 21.06.2019 у даній справі, в розмірі 1593 грн.
Вирішуючи питання про стягнення судового збору, суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 438 грн. 39 коп. кожній. Решту витрат у розмірі 716 грн. 21 коп. віднесено на рахунок відповідачів.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судові витрати понесені сторонами документально підтверджуються в матеріалах справи: за подачу позовної заяви  ОСОБА_1  сплачено судовий збір в розмірі 1061,21 грн. (т. 1 а.с. 15); за подання апеляційної скарги відповідачами сплачено судовий збір в розмірі 1593,00 грн - по 796,50 грн. кожною (т. 3 а.с.113); за подання касаційної скарги позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2122,42 грн. (т.3 а.с. 221); за подання апеляційної скарги на рішення Знам?янського міськрайонного суду від 09 лютого 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплачено 2147,04 грн судового збору по 1073,52 грн. кожною (т.5 а.с. 86,87).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи зазначене та беручи до уваги положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь відповідачів підлягає стягненню судовий збір за результатами розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3740,04 грн. по 1870,02 кожній (1593,00+2147,04=3740,04).
Згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У частині другій статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Законодавством України не встановлено спеціальних вимог щодо порядку підтвердження оплати правничої допомоги для цілей розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником відповідача Майнард Н.О. надано суду договір про надання правової допомоги від 21.06.2019; додаткову угоду №1 від 11.10.2021 до договору про надання правової допомоги від 21.06.2019; акт виконаних робіт №1 від 09.02.2022 за договором адвокатських послуг (правничої допомоги) від 21.06.2019; акт виконаних робіт №2 від 09.02.2022 за договором адвокатських послуг (правничої допомоги) від 21.06.2019 із додатковою угодою від 11.10.2021; платіжні доручення від 26.06.2019 та 02.04.2020 про здійснення оплати відповідачкою ОСОБА_2 за правничу допомогу адвокату Майнард Н.О. у розмірі 1600 грн. та 5000 грн. 
Представник позивача просив відмовити у стягненні витрат на оплату правничої допомоги представника відповідачів, вказуючи, що наведені у актах виконаних робіт розрахунки є завищеними та не відповідають вимогам ч.3 ст.137 ЦПК України, оскільки фактично зводяться лише до зазначення певних сум та певних періодів без їх деталізації.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що надані представником відповідачів докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже договором про надання правничої допомоги умови порядку обчислення гонорару не визначені, представником відповідачів в актах виконаних робіт кількість фактично витраченого адвокатом часу не визначено та не деталізовано, розрахунок годин тривалості судових засідань, вартість 1-ї години або 1-го засідання не наведений. Колегія суддів вважає, що заначений адвокатом час, витрачений на захист інтересів відповідачів не відповідає критеріям співмірності та реальності обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
З врахуванням вище викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідачів понесені ними витрати на правничу допомогу у розмірі 7500 грн. на користь кожної.
Цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2022 року та додаткове рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2022 року скасувати. 
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РОКНПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РОКНПП: НОМЕР_2 ) 1870 (одну тисячу вісімсот сімдесят) грн. 02 коп. в рахунок компенсації витрат по сплаті судового збору та 7500 (сім тисяч п`ятсот) грн. в рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_1 (РОКНПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РОКНПП: НОМЕР_3 ) 1870 (одну тисячу вісімсот сімдесят) грн. 02 коп. в рахунок компенсації витрат по сплаті судового збору та 7500 (сім тисяч п`ятсот) грн. в рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 01 червня 2022 року.

Головуючий суддя                                                                А.М. Головань

Судді                                                                         О.Л. Карпенко

       С.І. Мурашко