П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

        22 лютого 2022 року                                                                                                  місто Київ 
 
Єдиний унікальний номер справи 755/4344/20
Номер провадження  22-ц/824/98/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,
 
за участю секретаря судового засідання - Орел П.Ю.,
 
вивчивши апеляційні скарги  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року, ухвалені під головуванням судді Катющенко В. П., у справі за позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні майном, 
в с т а н о в и в :
У березні 2020 року ОСОБА_3 ,яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні майном.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 мають спільного батька ОСОБА_5 та є його доньками від різних шлюбів. 
 
25 березня 1996 року ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1 . 
 
З 1996 року у зазначеній квартирі було зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , яка у ній фактично не проживала, оскільки з 1993 року постійно проживає на території Республіки Кіпр.
 
  ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 на території Республіки Кіпр народилася донька ОСОБА_6 , яка зареєстрована громадянином України та постійно проживає у вказаній іноземній державі разом з матір`ю. 
 
22 липня 2013 року ОСОБА_5 зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Згідно заповіту від 09 жовтня 2015 року ОСОБА_5 заповідав вищевказану квартиру та усе інше майно ОСОБА_4 .
 
На початку 2016 року ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_5 , зареєструвала місце проживання своєї доньки ОСОБА_6 у вищевказаній квартирі 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. 
 
25 серпня 2017 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
Позивач зазначає, що відповідачі не проживали та не проживають у спірній квартирі, та постійно мешкають на території Республіки Кіпр.
 
З грудня 2016 року ОСОБА_1 має у своїй особистій власності інше житло: квартиру АДРЕСА_2 .
 
Таким чином, спірна квартира не є єдиними житлом відповідачів, а їхня реєстрація у ній носить формальний характер та створює перешкоди для ОСОБА_4 у володінні та розпорядженні майном. Відповідачі не входять до членів сім`ї позивача, а після смерті ОСОБА_5 припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту. Крім того, між сторонами існують неприязні відносини через низку майнових спорів.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року (т. І а.с. 95-99) позовні вимоги  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , задоволено, усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном шляхом зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 ; усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1 681 грн. 60 коп.
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про ухвалення додаткового рішення суду про стягнення і розподіл судових витрат.
 
Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року (т. ІІ а.с. 122-123) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , як законного представника малолітньої ОСОБА_4 , понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 38 520 грн.
 
Не погоджуючись з рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року, 12 листопада 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу у якій, просила вищевказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову, відмовити.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що посилання суду першої інстанції на наявність запису про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , є помилковим, оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення, вищевказаний запис оскаржувався у судовому порядку. 
 
Скаржник зазначає, що із свідоцтва на право на спадщину за заповітом не вбачається, що ОСОБА_4 є спадкоємцем саме квартири АДРЕСА_1 , а зміст і форма зазначеного свідоцтва, не відповідає вимогам законодавства України, та не містить переліку та місцезнаходження майна, на яке його видано, назву та реквізити правовстановлюючого документу, найменування реєструючого органу, дату, номер реєстрації, характеристику та вартість майна, відомості про необхідність державної реєстрації права власності на майно. Таким чином, суд першої інстанції помилково визнав те, що вищевказана квартира належить на праві власності позивачу. Крім того, в супереч приписам ст.ст. 263 та 229  ЦПК України, судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не були враховані висновки, викладені у постановах Верховного Суду та не було взято до уваги висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації від 27 липня 2020 року.
 
Не погоджуючись з додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року, 17 листопада 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , направила апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила вищевказане додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, відмовити.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що необхідний час для написання документів, після попереднього написання позовної заяви, є завищеним. Матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження, збирання б яких адвокат витратив зазначений ним час. Крім того, даний спір є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів дані правовідносини не потребують.
 
На думку скаржника, враховуючи принцип співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, обсяг та зміст наданих адвокатських послуг і виконаних робіт, час витрачений адвокатом, наявні підстави для зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року, надано строк для подачі відзиву.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року, надано строк для подачі відзиву.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні  з повідомленням учасників справи.
 
15 грудня 2021 року від позивача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року, з відповідними підтвердженнями про направлення вказаного відзиву усім учасникам справи.
 
З вказаного відзиву вбачається, що позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року, без змін.
 
Позивач зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що саме вона є власником спірної квартири. 
 
На думку позивача, посилання скаржника на не дослідження судом першої інстанції висновку органу опіки та піклування спростовується звукозаписом, протоколом судового засідання та змістом оскаржуваного рішення суду. Судом враховано наявність на праві власності у відповідача-2 майна, зокрема, земельних ділянок, квартири та будинку, та відсутність доказів на підтвердження користування відповідачами спірною квартирою. Крім того, враховуючи, що відповідачі проживають на території Республіки Кіпр, їх права, у даному випадку, не є порушеними.
 
У судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 - адвокат Філін Е.В. підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у них.
 
Представник позивача - адвокат Тригуб А.Ю. заперечував проти доводів апеляційних скарг та просив залишити їх без задоволення, а оскаржувані рішення суду та додаткове рішення суду, залишити без змін.
 
Представник третьої особи до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується звітом про доставку судової повістки-повідомлення на електронну адресу третьої особи, у зв`язка з чим, колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності останнього.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, з огляду на те, що зі смертю попереднього власника спірної квартири припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту відповідачам - права на користування квартирою як членів сім`ї власника майна, з яким вони мали родинні відносини, натомість між сторонами цього спору склалися неприязні відносини, зокрема через низку майнових спорів. Крім того, відповідач-1, яка діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки, має у власності інше житло у місті Києві, хоча при цьому переважно проживає та працює в іншій державі - на території Республіки Кіпр, що представниками відповідача-1 не заперечувалося. Також судом враховано, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні, достовірні та допустимі докази того, що відповідачі дійсно колись користувалися спірною квартирою та проживали у ній. Інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачів як членів сім`ї колишнього власника майна, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які, як встановлено, забезпечені іншим житлом, що не спростовано.
 
Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
 
Судом встановлено, що 25 березня 1996 року ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1 (т. І а.с. 09-10).
 
22 липня 2013 року ОСОБА_5 зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т. І а.с. 11-12). 
 
У квартирі  АДРЕСА_1   зареєстровані ОСОБА_1 з 1996 року, ОСОБА_6 з 2016 року (том І а.с. 13).
 
09 жовтня 2015 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким зробив розпорядження на випадок його смерті про те, що усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, в тому числі належну йому квартиру АДРЕСА_1 , заповідав своїй доньці - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. І а.с. 14-15).
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , помер (т. І а.с. 16-18).
 
28 серпня 2017 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Кундою І. О., 09 жовтня 2015 року, зареєстрованого у реєстрі за № 87, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_5 , 1952 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, є його дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том І а.с. 19, 20-21).
 
Постановою Верховного Суду від 02 червня 2021 року, зокрема, визнано, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. ІІ а.с. 07-52).
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована громадянкою України (том І а.с. 35).
 
Згідно витягу з ЄДРСР від 27 квітня 2016 року, 27 квітня 2016 року на адресу Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві надійшло звернення ОСОБА_5 про те, що працівники Дніпровського районного відділу Державної міграційної служби України, без законних на те підстав, зловживаючи владою, зареєстрували право на місце проживання ОСОБА_2 , 2007 року народження, у квартирі АДРЕСА_1 (т. І а.с. 83).
 
Згідно інформації ДПС України від 23 грудня 2020 року за період жовтень 2018 року - жовтень 2019 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 переважно проживають за межами території України (т. І а.с 187).
 
Згідно з інформацією № 202625612 від 02.03.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить ряд земельних ділянок та об`єктів нерухомості, у тому числі: квартира АДРЕСА_2 (том І а.с. 36-58).
 
Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 липня 2020 року № 103/5703/41/3, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за недоцільне зняття з реєстраційного обліку малолітньої ОСОБА_2 , 2007 року народження, у зв`язку з тим, що це призведе до звуження обсягу існуючих прав дитини (том І а.с. 131-132).
 
24 грудня 2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 (т. І а.с. 190-191).
 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Статтею 41 КонституціїУкраїни встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
 
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , є доньками ОСОБА_5 від різних шлюбів.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , помер.
 
28 серпня 2017 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом майна її батька ОСОБА_5 , де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося. До вказаного майна входить, зокрема, квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано ОСОБА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
З вказаного вбачається, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 .
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
 
Статтею 406 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
 
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
 
З матеріалів справи вбачається, що відповідачі набули право користування спірною квартирою, яке по своїй суті є сервітутом.
 
Разом з тим, у зв`язку зі смертю попереднього власника спірної квартири, ОСОБА_5 , з яким відповідачі мали родинні відносини, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинилися. 
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
 
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
 
Зокрема, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
 
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
 
Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
 
Як вбачається з матеріалів справи, квартира  АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на праві власності. У вказаній квартирі ОСОБА_5 зареєстрував місце проживання ОСОБА_1 , а пізніше у ній було зареєстровано у ОСОБА_6 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , помер. Після його смерті ОСОБА_4 успадкувала квартиру  АДРЕСА_1 та зареєструвала за собою право власності на неї.
 
Таким чином, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 . При цьому, обставини, які були підставою для встановлення права користування спірною квартирою відповідачами, як родичами попереднього власника квартири, припинилися, у зв`язку зі смертю останнього.
 
Колегія суддів бере до уваги, що згідно з інформацією № 202625612 від 02.03.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить ряд земельних ділянок та об`єктів нерухомості, у тому числі: квартира АДРЕСА_2 , що свідчить про забезпеченість відповідачів житловим приміщенням.
 
Доказів на підтвердження того, що відповідачі дійсно користуються чи користувалися спірною квартирою та проживали у ній, матеріали справи не містять.
 
Крім того, слід зазначити, що згідно інформації ДПС України від 23 грудня 2020 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 переважно проживають за межами території України.
Таким чином, у даній справі, інтереси позивача, як власника та користувача спірною квартирою, перевищують інтереси відповідачів, як членів сім`ї колишнього власника квартири, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які, забезпечені іншим житлом, що не спростовано останніми, а відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.
 
Посилання скаржників на те, що запис про реєстрацію права власності на спірну квартиру за позивачем оскаржувався у судовому порядку, не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки доказів на підтвердження того, що рішення по зазначеній справі прийнято, а запис скасовано, матеріали справи не містять.
 
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо невідповідності свідоцтва про право на спадщину за заповітом вимогам законодавства України, оскільки зазначене посилання не входить до предмету доказування та виходить за межі даного спору.
 
Посилання скаржник на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації від 27 липня 2020 року, є безпідставним, оскільки, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, судом було досліджено вищевказаний висновок. Разом з тим, зазначений висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який в свою чергу оцінює всі надані сторонами докази у їх сукупності. 
Посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції висновку Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, є помилковим, оскільки у тексті оскаржуваного рішення містяться, зокрема, посилання на висновки викладені у вищевказаній постанові.
 
Посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду викладених у постановах від 24 січня 2019 року у справі № 757/7180/15-ц та від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц є безпідставним, оскільки предмет, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини у вказаних справах та даній справі, є різними, а відтак, висновки викладені у них не підлягають застосуванню до даних правовідносин.
 
Щодо оскарження ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , додаткового рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року, слід зазначити наступне.
Стягуючи із ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_3 , як законного представника малолітньої ОСОБА_4 , понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з наявних в матеріалах справи доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомога та з відсутності будь-яких заперечень з боку відповідачів.
 
Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
 
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Згідно ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
 За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
 Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
 У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Частиною 3 статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку про те, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.
 
Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 10 липня 2017 року укладений між АО «Скляренко, Сидоренко та партнери» та ОСОБА_4 в особі її законного представника ОСОБА_3 (т. ІІ а.с. 105-111); додаток № 1 до договору про надання правової допомоги від 10 липня 2017 року в якому містяться погодинні ставки працівників адвокатського об`єднання (т. ІІ а.с. 112); акт приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання правової допомоги б/н від 10 липня 2017 року, складений 12 жовтня 2021 року та підписаний ОСОБА_9 , керуючого  АО «Скляренко, Сидоренко та партнери» та ОСОБА_3 , як законного представника ОСОБА_4 (т. ІІ а.с. 113); рахунок-фактуру №  21.10-70 від 12 жовтня 2021 року, згідно якого оплата за надану правову допомогу згідно договору від 10 липня 2017 року та акту приймання-передачі виконаних робіт від 12 жовтня 2021 року складає 38 520 грн. (т. ІІ а.с. 114); квитанція № 0.0.2298581871.1 від 12 жовтня 2021 року на оплату послуги професійної правничої допомоги у справі № 755/4344/20 у сумі 38 520 грн. (т. І а.с. 115).
Вищевказані докази підтверджують те, що за надання правової допомоги по даній справі, позивачем були сплачені кошти у загальній сумі 38 520 грн.
 
Із матеріалів справи також вбачається, що адвокати АО «Скляренко, Сидоренко та партнери» в інтересах позивача неодноразово приймали участь у судових засіданнях, подавали письмові пояснення, заяви, клопотання, відповідь на відзив, ознайомлювалися з матеріалами справи, приймали активну участь у розгляді даної справи.
 
Таким чином, колегія суддів вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатами (АО «Скляренко, Сидоренко та партнери») робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатами (АО «Скляренко, Сидоренко та партнери») на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатами (АО «Скляренко, Сидоренко та партнери») послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для позивача.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що на виконання вимог ст. 134 ЦПК України, позивач зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правову допомогу, які вона очікує понести в зв`язку з розглядом справи, складає 60 000 грн.
 
Клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, відповідачами до суду першої інстанції не подавались.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав стягнення із  ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_3 , як законного представника малолітньої ОСОБА_4 , понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 38 520 грн.
 
Колегія суддів вважає посилання скаржників на те, що необхідний час для написання документів, після попереднього написання позовної заяви, є завищеним, безпідставним. Так, колегією суддів було проаналізовано зміст акту приймання-передачі виконаних робіт від 12 жовтня 2021 року, у якому міститься дата, опис наданої правничої допомоги, витрачений час та сума коштів які підлягають оплаті за вказані послуги. На думку колегії суддів, час витрачений адвокатами АО «Скляренко, Сидоренко та партнери» на надання правничих послуг не є завищеним та відповідає фактичному часу, витраченому адвокатами саме на ці послуги.
 
Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження, збирання б яких адвокат витратив зазначений ним час, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, станом на день ознайомлення представника позивача з матеріалами справи, а саме 19 квітня 2021 року (т. І а.с. 164) вона містила 242 аркуша. Вказана справа містила велику кількість доказів, клопотань, заяв, письмових пояснень, та інших документів, для ознайомлення з якими необхідний час. В даному випадку, скаржником на ознайомлення з матеріалами справи було витрачено 0,8 год. часу, який колегія суддів вважає цілком доцільним для ознайомлення з обсягом документів, наявних в матеріалах справи. 
 
Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що даний спір є незначної складності, оскільки він є житловим та має суттєве значення для позивача.
 
Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень.
 
Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішень суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.
 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року, залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, як такі, що ухвалені з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законними та обґрунтованими. 
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 23 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач:                                                                          І.М. Вербова

Судді:                                                                                              В.А. Нежура 

                                                                                                         В.В. Соколова