Постанова                                     
Іменем України                           
 
25 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 206/1198/20
 
провадження № 61-258св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду 
м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року у складі судді Кушнірчука Р. О., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року 
у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання об`єкта незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання прав забудовника та визнання права власності на 1/2 частини не введеного в експлуатацію житлового будинку, як об`єкта незавершеного будівництва та визнання права власності на 
1/2 частини земельної ділянки.
Позовну заяву мотивовано тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Самарського районного суду 
м. Дніпропетровська від 24 липня 2017 року розірвано. 
Вказував, що рішенням Самарської районної ради народних депутатів 
від 15 березня 1996 року за № 96/1 ОСОБА_2 надано земельну ділянку площею 600 кв. м для будівництва індивідуального житлового будинку та господарчих будівель на АДРЕСА_1 . 
На підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 21 серпня 1997 року № 1340 ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1221 га в межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Землю передано: 0,1000 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 0,0221 га - для ведення особистого підсобного господарства. 
Державний акт від 18 грудня 1997 року зареєстровано в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за № 005389. 
Вказував, що після реєстрації шлюбу він з ОСОБА_2 за їхні сумісні кошти збудували житловий будинок літ. А-3, сарай, навіс літ. Г та стіни новобудови, огорожі та споруди № 1-15, І-ІІІ в домоволодінні 
АДРЕСА_1 . Будівництво було закінчено в 2002 році, що підтверджується технічним паспортом від 29 липня 2005 року. 
Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 19 грудня 2003 року № 669 ОСОБА_2 дозволено будівництво гаража розміром 7,25 х 5,40 м на АДРЕСА_1 . Вказаний гараж вони також збудували за їхні сумісні кошти. До теперішнього часу оздоблювальні роботи в житловому будинку не виконані. Ступінь готовності вказаного незакінченого будівництвом житлового будинку згідно 
з висновком експертизи від 01 лютого 2021 складає 62 %, а його ринкова вартість на дату складання висновку становить 1 102 983,00 грн. 
Вважав, що Вказаний об`єкт незавершеного будівництва (житловий 
будинок з господарськими будівлями), розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю його та 
ОСОБА_2 , їхні частки у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому слід визнати його співзабудовником та визнати за ним право власності на 1/2 частини спірного об`єкта незавершеного будівництва.
Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги,  ОСОБА_1 просив суд:
- визнати об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок літ. А-3 
з надвірними будівлями: сарай літ. Б, гараж літ. Г, стіни новобудови літ. Д, огорожі і споруди № 1-15, І-ІІІ, які розташовані за адресою: 
АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності його та 
ОСОБА_2 ;
- визнати його співзабудовником побудованого під час шлюбу, але не введеного в експлуатацію вказаного об`єкта незавершеного будівництва 
з правом здачі будинку в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності;
- визнати за ним право власності на 1/2 частини вказаного об`єкта незавершеного будівництва, а також право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1221 га в межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено, а позивач позовних вимог про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, що були витрачені на будівництво спірного будинку, відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України, не заявляв, та суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частини об`єкта незавершеного будівництва.
Позивач не є власником чи землекористувачем земельної ділянки, на якій збудовано спірний незавершений об`єкт самочинного будівництва, вказана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , була частково виділена саме відповідачу для будівництва житлового будинку, інша її частина приватизована також відповідачем, тому відсутні підстави для визнання права власності на 1/2 частини вказаної земельної ділянки за позивачем. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року залишено без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, належним чином встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у січні 2022 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2022 року справу призначено 
до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції належним чином не встановили фактичних обставин справи та дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення його позовних вимог. 
Зазначає, що правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 331, 372 ЦК України дає підстави для висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожним зі сторін. 
Тому вважає, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий 
будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 , частки в праві спільної сумісної власності є рівними, а тому за ним як за співзабудовником слід визнати право власності на побудований під час шлюбу, але не введений в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва.
Суди не врахували, що в статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року 
у справі № 6-388цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, 
від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц (провадження 
№ 61-13096св18).
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 не подала.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 15 березня 1996 року № 96/1 
ОСОБА_3 надано земельну ділянку площею 600 кв. м для будівництва індивідуального житлового будинку та господарчих будівель на 
АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_3 протягом місяця одержати в відділі архітектури та містобудування райвиконкому проект на будівництво та документи на право землекористування, після завершення будівництва житлового будинку оформити правоустановчі документи на домоволодіння через бюро технічної інвентаризації (а.с. 75-76, 82, 172-173, т. 1).
На підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 21 серпня 1997 року № 1340 ОСОБА_3   передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1221 га в межах згідно з планом, що розташована на території 
АДРЕСА_1 і, з яких 0,1000 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та 0,0221 га - для ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ДП Д* № 005389 84750005, що зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 18 грудня 
1997 року за № 005389 (а.с. 7-8, 169, т. 1).
У матеріалах справи також наявні документи з переліком будівельних конструкцій та графічним позначенням фасаду та внутрішнього планування індивідуального двоповерхового житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 , погодженого головним архітектором району (а.с. 175, 177-183, т. 1)
24 жовтня 1997 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та 
ОСОБА_3 , про що Самарським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 403. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_4 » (а.с. 21, т. 1)
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 22-24, т. 1).
Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 19 грудня 2003 року № 669 ОСОБА_2 дозволено будівництво гаража розміром 7,25 х 5,40 м на АДРЕСА_1 та зобов`язано її після завершення будівництва внести зміни в технічну документацію на домоволодіння у КП «ДМБТІ», 
що підтверджується копією архівного витягу з вказаного рішення без номера та дати, засвідченого виконуючим обов`язки начальника архівного управління департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради (а.с. 74, 171, т. 1).
Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленим Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 29 липня 2005 року (інвентаризаційна справа № 10784), на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ,  розташовано домоволодіння, яке складається з: житлового будинку літ. А-3, сараю літ. Б, гаража літ. В, навісу літ. Г, стін новобудови літ. Д, огорож і споруд № 1-15, І-ІІІ. Житловий будинок літ. А-3 з мансардою, загальною площею 446,6 кв. м, необладнані, рік побудови - 2002 (а.с. 10-14, 78-81, 163-167, т. 1).
Відповідно до висновку будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 01 лютого 2021 року ступінь готовності незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 , складає 62 %. На момент дослідження загальний технічний стан житлового будинку літ. А-3 на АДРЕСА_1 експерт приймає як задовільний. Житловий будинок літ. А-3 потребує його завершення підведенням та обладнанням інженерних мереж з проведенням внутрішніх робіт; ринкова вартість незакінченого будівництвом житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на дату складання висновку становить: 
1 102 983,00 грн (а.с. 102-139, т. 1).
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені 
з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що 
є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц провадження (№ 14-325цс18).
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму 
статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів від 15 березня 1996 № 96/1 
ОСОБА_3 надано земельну ділянку площею 600 кв. м для будівництва індивідуального житлового будинку та господарчих будівель на 
АДРЕСА_1 і.
На підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 21 серпня 1997 року № 1340 ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1221 га в межах згідно з планом, що розташована на території АДРЕСА_1 і, з яких 0,1000 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та 0,0221 га - для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 7-8, 169).
24 жовтня 1997 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та 
ОСОБА_3 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_4 » (а.с. 21).
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, встановивши, що земельна ділянка за адресою: 
АДРЕСА_1 , є об`єктом права приватної власності  ОСОБА_2 , дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 вказаної земельної ділянки.
Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленим Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 29 липня 2005 року (інвентаризаційна справа № 10784), на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ,  розташовано домоволодіння, яке складається з: житлового будинку літ. А-3, сараю літ. Б, гаража літ. В, навісу літ. Г, стін новобудови літ. Д, огорож 
і споруд № 1-15, І-ІІІ. Житловий будинок літ. А-3 з мансардою, загальною площею 446,6 кв. м, необладнані, рік побудови - 2002 (а.с. 10-14, 78-81, 163-167, т. 1).
Відповідно до висновку будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 01 лютого 2021 року ступінь готовності незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 , складає 62 %; ринкова вартість незакінченого будівництвом житлового будинку, що знаходиться за адресою:, АДРЕСА_1 , станом на дату складання висновку складає: 1 102 983 грн (а.с. 102-139, т. 1).
Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).
Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено 
в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.
До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому залежно від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними 
у постановах Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі 
№ 6-56цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.
Судом встановлено, що спірний житловий будинок будувався у період 
з 1997 до 2002 року, питання процедури отримання відповідних дозвільних документів на здійснення будівництва об`єктів нерухомості врегульовано низкою нормативних актів, що були чинними саме на час здійснення будівництва.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про основи містобудування» 
(тут і далі, - в редакції станом на початок здійснення будівництва) встановлення порядку видачі забудовникам архітектурно-планувальних завдань та технічних умов на проектування, будівництво, реконструкцію будинків і споруд, благоустрій територій, надання дозволів на проведення цих робіт належить до компетенції місцевих державних адміністрацій 
у сфері містобудування на відповідних територіях.
Видача у встановленому порядку забудовникам архітектурно-планувальних завдань, технічних умов на будівництво, реконструкцію будинків і споруд, благоустрій територій, дозволів на проведення цих робіт належить до компетенції виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів у сфері містобудування (стаття 14 Закону України «Про основи містобудування»).
Спорудження об`єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних Рад народних депутатів (стаття 18 Закону України «Про основи містобудування»).
Згідно з пунктом 1 Положення про державний архітектурно-будівельний контроль, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 
від 25 березня 1993 року № 225 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07 квітня 1995 року № 253), державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність організаційно-технічних і правових заходів, спрямованих на забезпечення дотримання законодавства, державних стандартів, норм і правил, архітектурних вимог і технічних умов, а також положень затвердженої містобудівної документації та проектів конкретних об`єктів (далі - затверджені проектні рішення), місцевих правил забудови населених пунктів усіма суб`єктами містобудівної діяльності незалежно від форм власності під час забудови територій і населених пунктів, розміщення, будівництва, реконструкції, капітального ремонту об`єктів житлово-цивільного, виробничого та іншого призначення, реставрації архітектурних пам`яток, створення інженерної та транспортної інфраструктури, виробництва будівельних матеріалів, виробів і конструкцій.
Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюють Державна архітектурно-будівельна інспекція (Держархбудінспекція) у складі Держкоммістобудування; Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у складі органів містобудування і архітектури в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, містах обласного підпорядкування, районах (пункт 2 Положення).
Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю виконують функції, зокрема з видачі забудовникам дозволів на виконання робіт 
з будівництва, реконструкції, реставрації та капітального ремонту (будівельні роботи), реєстрації об`єктів, на яких виконуються ці роботи, 
у порядку, встановленому Держкоммістобудування.
Надання дозволу на виконання будівельних робіт на час початку будівництва спірного житлового будинку було врегульовано ДБН А.3.1-2-93 «Порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», затверджених наказом Держбуду України від 10 серпня 1993 року № 136, дію якого скасовано 05 грудня 2000 року.
Відповідно до пунктів 1.1,1.2, 1.6 ДБН А.3.1-2-93 «Порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», дозвіл на будівництво є юридичним документом, що посвідчує право забудовника та генпідрядника на виконання будівельних робіт, їх фінансування, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж видачу ордера на земляні роботи. Дозволи забудовникам (замовникам) на виконання робіт з будівництва видаються органами державного архітектурно-будівельного контролю України. Виконання зазначених у пункті 1.2 робіт без дозволу органу держбудконтролю забороняється.
Згідно з пунктом 3.14 ДБН А.3.1-2-93 термін дії дозволу запроваджується органами держархбудконтрою залежно від часу, необхідного для будівництва об`єкта будови або виконання окремих видів робіт та інших місцевих умов будівництва. По закінченню терміну дії дозволу забудовник (замовник) повинен продовжити його в органах держархбудконтролю 
в місячний строк. Якщо дозвіл на будівництво не було продовжено протягом місяця після закінчення його терміну, він вважається таким, що втратив чинність.
Виконання будівельних робіт на об`єктах без одержання дозволу або його перереєстрації в обумовлені строки, а також виконання не вказаних 
у дозволі будівельних робіт вважається самовільним (пункт 4.1 
ДБН А.3.1-2-93).
Аналогічні вимоги містить і Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затверджене наказом від 05 грудня 2000 року № 273 Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України.
Статтею 105 ЦК України (1963 року) передбачено наслідки самовільного будівництва житлового будинку, господарських і побутових будівель та споруд, відповідно до яких громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або 
з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо), за рішенням виконавчого комітету відповідної ради будинок або частина його можуть бути безоплатно вилучені, а господарські і побутові будівлі та споруди знесені.
Аналогічні положення містяться у статті 376 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, відсутність відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту є підставою для визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
Ураховуючи зазначене, правильним є посилання судів попередніх інстанцій про те, що відповідач ОСОБА_2 , як власник земельної ділянки та землекористувач в сукупності, мала право на забудову земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , однак позивач не надав суду належних та допустимих доказів отримання відповідачем чи позивачем за згодою відповідача, відповідної проектної документації та дозвільних документів на початок будівельних робіт з будівництва спірного нерухомого майна.
При цьому спірний житловий будинок не було введено в експлуатацію.
Отже, законодавством не передбачено можливості звернення до суду 
з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації. У такому випадку об`єкт незавершеного будівництва ще не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права. 
До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва.
Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився 
і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частини вказаного об`єкта незавершеного будівництва.
При цьому ОСОБА_1 позовних вимог про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, що були витрачені на будівництво спірного будинку, відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України, не заявляв.
Судами правильно зазначено, що позивач не є власником земельної ділянки, на якій побудовано спірне нерухоме майно, не отримував права на її використання та не отримував будь-яких дозвільних документів на право виконання будівельних робіт, а отже, його не може бути визнано забудовником (співзабудовником).
Доводи касаційної скарги про те, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю його та 
ОСОБА_2 , а тому за ним як співзабудовником слід визнати право власності на побудований під час шлюбу, але не введений в експлуатацію об`єкт незавершеного будівництва, не заслуговують на увагу, оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 
2010 року).
Згідно зі статтею 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального 
і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 
2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк