ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 125/636/20
провадження № 51-4377км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисників                                                   ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (в режимі
                                             відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020020080000102 від 20 березня 2020 року, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,
за касаційною скаргою захисника  ОСОБА_6 на вирок Барського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 липня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Барського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2021 року, залишеним без зміни ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 липня 
2021 року, ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України 
до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. 
Вирішено питання про долю речових доказів та цивільний позов у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за кримінальне правопорушення, вчинене за таких обставин.
19 березня 2020 року о 22:30 неповнолітній ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння на узбіччі ґрунтової дороги неподалік с. Ходаки Барського району Вінницької області, під час словесної суперечки з ОСОБА_9 , 
яка виникла під час спільного розпивання алкогольних напоїв, діючи умисно, 
з метою заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків 
у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю останнього, схопив ОСОБА_9 двома руками за верхній одяг та штовхнув, від чого він впав на спину та вдарився головою об землю. Після того, як ОСОБА_9 піднявся, вони продовжили розпивати алкогольні напої. Через незначний проміжок часу ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію умислу на заподіяння тілесних ушкоджень 
ОСОБА_9 , штовхнув його ногою, від чого останній впав на спину та вдарився головою об землю. ОСОБА_8 сів на живіт ОСОБА_10 та почергово декілька разів ударив лівим та правим кулаком йому в голову. Після цього ОСОБА_9 піднявся та вони продовжили розпивати алкогольні напої. Через декілька хвилин ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію умислу, спрямованого на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , підбіг до нього та, схопивши за ліву руку, кинув його, внаслідок чого останній впав на спину та вдарився головою об землю. Після цього ОСОБА_8 знову сів на живіт ОСОБА_10 та почергово декілька разів ударив лівим та правим кулаком йому в голову.
В результаті умисних дій ОСОБА_8 ОСОБА_9 від отриманих травм помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник, посилаючись 
на істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить скасувати постановлені судові рішення щодо ОСОБА_8 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, 
що місцевий суд за встановлених фактичних обставин події дав їм неправильну правову оцінку і помилково кваліфікував дії засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України. Наголошує, що виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження та механізм їх виникнення не дають підстав для кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України. В обґрунтування наведеного захисник посилається на показання засудженого та свідків, а також висновок експерта №42/13т від 22 квітня 
2020 року, яким, на його думку, не була надана правильна оцінка. Вказані докази, як стверджує захисник в касаційній скарзі, свідчать про відсутність у засудженого прямого умислу на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження та смерті потерпілого. Наголошує, що тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, було не безпосереднім наслідком заподіяного засудженим удару чи ударів, а результатом неодноразового падіння останнього на спину і співударянні потиличною ділянкою голови об тверду поверхню, а тому дії засудженого слід кваліфікувати, на його думку, за ст. 119 КК України. Крім того, захисник вважає, що суд призначив неповнолітньому ОСОБА_8 покарання, яке є занадто суворим та визначене без урахування усіх даних, що характеризують особу винного. Також захисник наголошує на тому, що апеляційний суд не звернув належної уваги 
на вказані порушення, про які зазначалося, у тому числі, у поданій ним апеляційній скарзі, та необґрунтовано без належного мотивування залишив вирок щодо ОСОБА_8 без зміни, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, а саме положень ст. 419 КПК України.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Захисники у судовому засіданні підтримали подану касаційну скаргу та просили 
її задовольнити.
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів захисника, просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення – без зміни.
Мотиви Суду 
Як передбачено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим — рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та  апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій. 
За фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК України кваліфіковано правильно.
Розмежування складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 1 ст. 119 КК України, здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи 
з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень.
У цьому контексті необхідно ретельно проаналізувати не лише об`єктивні, 
а й суб`єктивні ознаки складу злочину, оскільки саме суб`єктивна сторона складу злочину становить основний критерій розмежування вбивства через необережність (ст. 119 КК) та умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК).
При цьому визначення вини та її форм, а саме умислу та необережності, а також 
їх видів закріплено у статтях 23 – 25 КК України.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини – умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, 
для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.  
Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), судам необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в прямій і непрямій формі.  
Як установили суди першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_8 тричі штовхав потерпілого, від чого той кожного разу падав на землю, після чого умисно кулаками завдавав ударів у голову останнього, чим заподіяв закриту черепно-мозкову травму за ознакою небезпеки для життя як таку, що викликала загрозливе для життя явище – набряк (набухання) головного мозку, належить до тяжких тілесних ушкоджень і знаходиться в причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_9 . 
Наведені обставини в сукупності з даними щодо локалізації та характеру утворення тілесного ушкодження свідчать про те, що ОСОБА_8 , тричі умисно вчиняючи активні фізичні дії стосовно ОСОБА_9 та завдаючи кулаками ударів у голову потерпілого, не міг не усвідомлювати можливості настання таких суспільно небезпечних наслідків, що виключає вбивство з необережності, за якого винний не усвідомлює настання смерті потерпілого. При чому тяжкості цих наслідків у його свідомості не було конкретизовано, тобто він діяв із невизначеним умислом, а тому відповідальність має бути за фактичними наслідками, які настали, – умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. Щодо спричинення смерті потерпілому, то в цьому випадку має місце необережна форма вини у вигляді злочинної недбалості. 
Висновки судово-медичної експертизи разом із показаннями свідків 
ОСОБА_11 та ОСОБА_12 узгоджуються як між собою, так 
із іншими доказами, дослідженими судом першої інстанції.
Посилання захисника у касаційній скарзі на вказані докази, яким він надає 
власну оцінку, як на підставу для скасування постановлених судових рішень, 
не спростовують вищенаведеного.
Зазначені обставини вказують на наявність у діях засудженого ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками вбивства через необережність, тобто злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 цього Кодексу.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд ретельно перевірив усі обставини кримінального правопорушення, дав відповідно до ст. 94 КПК України оцінку всім доказам та дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії винного 
слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України.
Правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК України була предметом перевірки суду апеляційної інстанції, що переглядав ухвалений щодо нього вирок за апеляційною скаргою його захисника, який, як і в касаційній скарзі, наводив доводи щодо вчинення його підзахисним вбивства з необережності, 
а не заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що призвело до смерті потерпілої.
Апеляційний суд, як убачається з постановленої ухвали, залишаючи вирок 
без зміни, надав обґрунтовані відповіді на вищевказані доводи захисника, з якими погоджується і колегія суддів.
Що стосується доводів у касаційній скарзі захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_8 покарання, то вони є безпідставними.
За статтею 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження скоєння нових правопорушень. 
Під час призначення ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані 
про особу винного, який є неповнолітнім, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку в нарколога і психіатра не перебуває, частково визнав вину у вчиненні вказаного злочину, а також взяв до уваги відсутність у сільської ради компрометуючих матеріалів та висновок досудової доповіді Барського РС філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області. Крім того, суд також врахував умови життя та виховання винного, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.
Зважив суд і на обставину, що пом`якшує покарання, – вчинення злочину неповнолітнім, та обтяжуючу покарання обставину – вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
На підставі цих даних у їх сукупності суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, що є мінімальним розміром, визначеним санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.
Про справедливість та достатність призначеного засудженому покарання ствердив і апеляційний суд, переглянувши оскаржений вирок за апеляційною скаргою захисника.
З огляду на наведене та з урахуванням мети покарання, яка несе в собі, крім кари, ще  й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, колегія суддів касаційного суду вважає, що призначене 
ОСОБА_8 покарання є справедливим і повністю відповідає приписам ст. 65 КК України. 
При цьому підстав вважати це покарання занадто суворим, як і підстав для його пом`якшення, колегія суддів касаційного суду не вбачає, навіть з  урахуванням доводів захисника, наведених у його касаційній скарзі.
Постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивована та обґрунтована, її зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, яким 
він керувався, постановляючи її. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б  безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, касаційний суд не встановив, а тому підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Барського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника 
ОСОБА_6 — без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                      ОСОБА_3