ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 року	Львів	Справа № 380/15449/21 пров. № А/857/5690/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Матковської З.М. Улицького В.З.,
за участю секретаря                    Пославського Д.Б.
апелянта                                   ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року (ухвалене головуючим – суддею Братичак У.В. у м. Львові) у справі № 380/15449/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Керівника Офісу Президента України Єрмака Андрія Борисовича про зобов`язання вчинити дії,

                                                        ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив зобов`язати Керівника Офісу Президента України ОСОБА_2 забезпечити розробку підпорядкованими йому підрозділами Офісу Президента України заходів по забезпеченню його конституційного права особисто обирати кандидатів на посади до виконавчого і судового органів державної влади з визначенням конкретних виконавців і термінів по кожному заходу та подання цих заходів на підпис Президентові України ОСОБА_3 у продовж одного місяця з дня прийняття позитивного рішення по цій позовній заяві.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що звернувся до Президента України Зеленського В.О., як гаранта додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, з заявою від 30.11.2020, в якій вимагав забезпечити дотримання його конституційного права у відповідності до статей 38 і 71 Конституції України особисто обирати кандидатів на посади до виконавчої і судової державних влад, для чого використати надані Президентові України Конституцією України повноваження, такі як право законодавчої ініціативи та право призначення всеукраїнського референдуму. Зазначає, що у відповідь на цю заяву отримав лист з Офісу президента України, в якому йому повідомили що його заява від 30.11.2020 передана до Відділу інформаційно-аналітичної роботи для врахування і використання в роботі. Вказує, що після цього звернувся до керівника Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України з заявою від 11.12.2020, в якій просив дати обґрунтовану, у відповідності до діючого законодавства, відповідь на його заяву від 30.11.2020. У відповідь на яку, листом з Офісу Президента України позивача повідомили, що його пропозиції скеровано до Комісії з питань правової реформи для опрацювання. Також зазначає, що у зв`язку з цим він був змушений звернутися з заявою від 20.01.2021 до керівника Апарату Офісу Президента України ОСОБА_4 , в якій вказав на не виконання його підлеглими своїх обов`язків, передбачених підпунктом 22 пункту 4 Положення про Офіс Президента України, відповідно до якого вони повинні розробити та подати Президентові України пропозиції щодо розв`язання порушених проблем у зверненні позивача. Так, вказує, що у відповідь на зазначену заяву йому повідомили, що після повторного аналізу підтверджено позицію щодо доцільності скерування попередніх звернень позивача до Комісії з питань правової реформи. Незадоволений відповідями на свої звернення, позивач вказує, що звернувся до Керівника Офісу Президента України ОСОБА_2 із скаргою від 10.03.2021 року, в якій вимагав забезпечити опрацювання відповідними службами Офісу Президента України його звернення від 30.11.2020 у відповідності до діючого законодавства. Також зазначає, що у відповідь на свою скаргу отримав лист з Офісу Президента України, яким його повідомили, що Керівником Офісу Президента України погоджено припинення розгляду його звернень щодо забезпечення права особисто обирати кандидатів на посади до виконавчої і судової державних влад та підготовки законопроекту про внесення змін до статей 38,71 Конституції України.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно, відповідно до статті 8 Закону України «Про звернення громадян» було припинено розгляд звернень позивача щодо забезпечення права особисто обирати кандидатів на посади до виконавчої і судової державних влад та підготовки законопроекту про внесення змін до статей 38, 71 Конституції України, а також щодо незгоди з результатами організації розгляду в Офісі Президента України попередніх звернень позивача. При цьому, Департамент з питань звернень громадян поінформував позивача про прийняте рішення листом від 30.03.2021 № 22/013143-13.
Відтак, суд зазначив, що розгляд звернень позивача в період протягом грудня 2020 року - березня 2021 року було організовано в Офісі Президента України відповідно до вимог чинного законодавства України.
Крім цього суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога зобов`язати відповідача забезпечити розробку підпорядкованим йому підрозділами Офісу Президента України заходів по забезпеченню конституційного права позивача особисто обирати кандидатів на посади до виконавчого і судового органів державної влади з визначенням конкретних виконавців і термінів по кожному заходу та подання цих заходів на підпис Президентові України у продовж місяця з дня прийняття позитивного рішення по цій справі є втручанням в дискреційні повноваження Глави держави, Керівника Офісу Президента України та Офісу Президента України, визначених Конституцією України та законодавством України, а тому задоволенню не підлягає.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позивач в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Відповідач в судове засідання на виклик суду не з`явився, явку уповноваженої особи не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що 30.11.2021 позивач звернувся до Президента України Зеленського В.О. з заявою, в якій просив забезпечити дотримання його конституційного права у відповідності до статей 38 і 71 Конституції України особисто обирати кандидатів на посади до виконавчої і судової державних влад, для чого застосувати надані Президенту Конституцією України повноваження, такі як право законодавчої ініціативи та право призначення всеукраїнського референдуму.
За результатами розгляду заяви листом Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України від 04.12.2020 №22/063218-13 позивача повідомлено, що його звернення передано до Відділу інформаційно-аналітичної роботи Департаменту з питань звернень громадян для врахування та використання в роботі.
11.12.2020 позивач звернувся до керівника Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України з заявою, в якій просив дати обґрунтовану, у відповідності до діючого законодавства, відповідь на його заяву від 30.11.2020.
30.12.2020 у відповідь на вказану вище заяву, листом Офісу Президента України позивача повідомили, що його пропозиції скеровано до Комісії з питань правової реформи для опрацювання.
20.01.2021 позивач звернувся до Керівника Апарату Офісу Президента України з заявою, в якій вказав, що Керівник Комісії з питань правової реформи не є посадовою особою, підпорядкованою Офісу Президента України та в його обов`язки не входить готувати для Президента пропозиції по вирішенню питань, піднятих в зверненнях громадян до Президента України, тому просив забезпечити опрацювання відповідними посадовими особами Офісу його звернення від 30.11.2020 у відповідності до діючого законодавства.
Листом Керівника Апарату Офісу Президента України від 01.03.2021 позивача повідомлено, що його звернення від 20.01.2021 стосовно невдоволення результатами організації розгляду його попередніх звернень, зокрема, щодо забезпечення права особисто обирати кандидатів на посади до виконавчої і судової державних влад та підготовки законопроекту про внесення змін до статей 38, 71 Конституції України розглянуто. За результатами проведеного відповідними структурними підрозділами Офісу Президента України повторного аналізу підтверджено позицію щодо доцільності скерувати попередні звернення позивача до утвореної Президентом України Комісії з питань правової реформи, у складі якої діють робочі групи з питань підготовки пропозицій щодо внесення змін до Конституції України, розвитку законодавства про організацію судової влади та здійснення правосуддя.
10.03.2021 позивач звернувся зі скаргою до Керівника Офісу Президента України, в якій вимагав забезпечити опрацювання відповідними службами Офісу Президента України його звернення від 30.11.2020 у відповідності до діючого законодавства.
У відповідь на вказану вище скаргу, листом Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України позивача повідомлено, що його попередні звернення, які містили такі ж питання були розглянуті, за результатами розгляду позивачу були надані відповіді, а тому на підставі ч. 2 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» погоджено припинення розгляду звернень позивача щодо забезпечення дотримання конституційного права позивача у відповідності до статей 38 і 71 Конституції України особисто обирати кандидатів на посади до виконавчої і судової державних влад.
Позивач вважаючи такі дії відповідача протиправним, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити до органів державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів врегульовані Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон України 393/96-ВР).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закон України 393/96-ВР передбачено право громадян України на звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закон України 393/96-ВР звернення громадян адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
За змістом ст.. 15 цього Закону органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, які зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.11.2020 у справі №9901/140/20.
Статтею 102 Конституції України визначено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
Повноваження Президента України визначені статтею 106 Конституції України, відповідно до частини першої якої Президент України: забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави; звертається з посланнями до народу та із щорічними і позачерговими посланнями до Верховної Ради України про внутрішнє і зовнішнє становище України; представляє державу в міжнародних відносинах, здійснює керівництво зовнішньополітичною діяльністю держави, веде переговори та укладає міжнародні договори України; приймає рішення про визнання іноземних держав; призначає та звільняє глав дипломатичних представництв України в інших державах і при міжнародних організаціях; приймає вірчі і відкличні грамоти дипломатичних представників іноземних держав; призначає всеукраїнський референдум щодо змін Конституції України відповідно до статті 156 цієї Конституції, проголошує всеукраїнський референдум за народною ініціативою; призначає позачергові вибори до Верховної Ради України у строки, встановлені цією Конституцією; припиняє повноваження Верховної Ради України у випадках, передбачених цією Конституцією; вносить за пропозицією коаліції депутатських фракцій у Верховній Раді України, сформованої відповідно до статті 83 Конституції України, подання про призначення Верховною Радою України Прем`єр-міністра України в строк не пізніше ніж на п`ятнадцятий день після одержання такої пропозиції; вносить до Верховної Ради України подання про призначення Міністра оборони України, Міністра закордонних справ України; призначає на посаду та звільняє з посади за згодою Верховної Ради України Генерального прокурора; призначає на посади та звільняє з посад половину складу Ради Національного банку України; призначає на посади та звільняє з посад половину складу Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення; вносить до Верховної Ради України подання про призначення на посаду та звільнення з посади Голови Служби безпеки України; зупиняє дію актів Кабінету Міністрів України з мотивів невідповідності цій Конституції з одночасним зверненням до Конституційного Суду України щодо їх конституційності; скасовує акти Ради міністрів Автономної Республіки Крим; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України; вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України; приймає у разі необхідності рішення про введення в Україні або в окремих її місцевостях надзвичайного стану, а також оголошує у разі необхідності окремі місцевості України зонами надзвичайної екологічної ситуації - з наступним затвердженням цих рішень Верховною Радою України; призначає на посади третину складу Конституційного Суду України; присвоює вищі військові звання, вищі дипломатичні ранги та інші вищі спеціальні звання і класні чини; нагороджує державними нагородами; встановлює президентські відзнаки та нагороджує ними; приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні; здійснює помилування; створює у межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України, для здійснення своїх повноважень консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби; підписує закони, прийняті Верховною Радою України; має право вето щодо прийнятих Верховною Радою України законів (крім законів про внесення змін до Конституції України) з наступним поверненням їх на повторний розгляд Верховної Ради України; здійснює інші повноваження, визначені Конституцією України.
Обов`язок Президента України особисто надавати відповіді на звернення громадян, які йому адресовані, Конституцією України не передбачено.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях, зокрема, від 10.04.2003 у справі № 7-рп/2003, 07.04.2004 у справі № 9-рп/2004 та 16.05.2007 у справі № 1-рп/2007, повноваження Президента України визначаються виключно Конституцією України. Законодавчі акти не можуть покладати додаткових прав чи обов`язків на Президента України, крім тих, що передбачені Конституцією України.
Відповідно до п. 28 ч. 1 ст. 106 Конституції України для здійснення своїх повноважень Президент України створює у межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України, консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби.
Указом Президента України від 25.06.2019 № 436/2019 затверджено Положення про Офіс Президента України (далі також - Положення, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктами 1 і 3 Положення Офіс Президента України є постійно діючим допоміжним органом, утвореним Президентом України відповідно до пункту 28 частини першої статті 106 Конституції України. Основними завданнями Офісу є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень.
З матеріалів справи слідує, що позивач 30.11.2021 звертався до Президента України Зеленського В.О. з заявою, в якій просив забезпечити дотримання його конституційного права у відповідності до статей 38 і 71 Конституції України особисто обирати кандидатів на посади до виконавчої і судової державних влад, для чого застосувати надані Президенту Конституцією України повноваження, такі як право законодавчої ініціативи та право призначення всеукраїнського референдуму.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що звернення позивача від 30.11.2020 та від 11.12.2020 були проаналізовані у Головному управлінні з питань судоустрою та Головному управлінні законодавства з питань державного будівництва Директорату з питань правової політики Офісу Президента України та були скеровані до Комісії з питань правової реформи, про що заявникові було надано відповідь по суті порушених ним питань листами Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України від 30.12.2020№ 22/066411-13 та № 22/063218-13.
Залишившись незадоволеним змістом наданих відповідей, позивач 20.01.2021 звернувся до Керівника Апарату Офісу Президента України ОСОБА_2 з вимогою забезпечити опрацювання відповідними посадовими особами Офісу Президента України його звернення від 30.11.2020.
Так, за результатами розгляду вказаного вище звернення, Листом Керівника Апарату Офісу Президента України від 01.03.2021 позивача повідомлено, що його звернення від 20.01.2021 стосовно невдоволення результатами організації розгляду його попередніх звернень, зокрема, щодо забезпечення права особисто обирати кандидатів на посади до виконавчої і судової державних влад та підготовки законопроекту про внесення змін до статей 38, 71 Конституції України розглянуто. За результатами проведеного відповідними структурними підрозділами Офісу Президента України повторного аналізу підтверджено позицію щодо доцільності скерувати попередні звернення позивача до утвореної Президентом України Комісії з питань правової реформи, у складі якої діють робочі групи з питань підготовки пропозицій щодо внесення змін до Конституції України, розвитку законодавства про організацію судової влади та здійснення правосуддя.
Окрім цього, зазначеним листом позивача повідомлено про те, що учасниками законотворчості, як указано в Рішенні Конституційного Суду України від 17.10.2002 № 17-рп/2002, є визначені у ч. 1 ст. 93 Конституції України суб`єкти законодавчої ініціативи у Верховній Раді України, зокрема Президент України. Реалізація права законодавчої ініціативи і права вето означає лише участь відповідних органів у здійсненні власне парламентської функції законотворчості.
Відповідно до правової позиції, висловленої у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/5/17 від 06.06.2018, повноваження Президента України щодо розробки законопроектів та їх подання до Верховної Ради України є дискреційними.
10.03.2021 позивач знову звернувся зі скаргою до Керівника Офісу Президента України, в якій вимагав забезпечити опрацювання відповідними службами Офісу Президента України його звернення від 30.11.2020 у відповідності до діючого законодавства.
У відповідь на вищевказану скаргу, листом Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України від 30.03.2021 позивача повідомлено, що його попередні звернення, які містили такі ж питання були розглянуті, за результатами розгляду позивачу були надані відповіді, а тому на підставі ч. 2 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» погоджено припинення розгляду звернень позивача щодо забезпечення дотримання конституційного права позивача у відповідності до статей 38 і 71 Конституції України особисто обирати кандидатів на посади до виконавчої і судової державних влад.
З даного приводу, суд зазначає, що згідно з ст. 8 Закону № 393/96-ВР не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті (частина друга); рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення (частина третя).
Відтак, підсумовуючи наведене колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем правомірно, відповідно до ст.. 8 Закону України «Про звернення громадян» було припинено розгляд звернень позивача щодо забезпечення права особисто обирати кандидатів на посади до виконавчої і судової державних влад та підготовки законопроекту про внесення змін до статей 38, 71 Конституції України, а також щодо незгоди з результатами організації розгляду в Офісі Президента України попередніх звернень позивача.
При цьому, Департамент з питань звернень громадян поінформував позивача про прийняте рішення листом від 30.03.2021 № 22/013143-13.
Відтак, підтверджено, що розгляд звернень позивача в період протягом грудня 2020 року - березня 2021 року було організовано в Офісі Президента України відповідно до вимог чинного законодавства України.
Щодо вимоги апелянта до Керівника Офісу Президента України ОСОБА_2 про забезпечення розробки підпорядкованими йому підрозділами Офісу Президента України заходів по забезпеченню його конституційного права особисто обирати кандидатів на посади до виконавчого і судового органів державної влади з визначенням конкретних виконавців і термінів по кожному заходу та подання цих заходів на підпис Президентові України ОСОБА_3 у продовж одного місяця з дня прийняття позитивного рішення по цій позовній заяві, то колегія суддів вважає за потрібне зазначити таке.
Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, визначено поняття дискреційних повноважень - сукупність прав і обов`язків державних органів, їх посадових та службових осіб, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених проектом акта.
Дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.
Слід зазначити, що повноваження Президента України визначаються Конституцією України. Президент України здійснює свої повноваження у відповідності з чинним законодавством України.
Як зазначалося вище, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 9901/5/17, повноваження Президента України щодо розробки законопроектів та їх подання до Верховної Ради України є дискреційними.

Таким чином, суд не вправі втручатися в діяльність Президента України при здійсненні ним функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єкта владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Отже суди не вправі зобов`язувати суб`єктів владних повноважень вчиняти певні дії, якщо обов`язковість таких дій не встановлено компетентним органом або законом.

Враховуючи наведене вище, на переконання колегії суддів, вірним є висновок суду першої інстанції, що вимога зобов`язати відповідача забезпечити розробку підпорядкованим йому підрозділами Офісу Президента України заходів по забезпеченню конституційного права позивача особисто обирати кандидатів на посади до виконавчого і судового органів державної влади з визначенням конкретних виконавців і термінів по кожному заходу та подання цих заходів на підпис Президентові України у продовж місяця з дня прийняття позитивного рішення по цій справі є втручанням в дискреційні повноваження Глави держави, Керівника Офісу Президента України та Офісу Президента України, визначених Конституцією України та законодавством України, а тому задоволенню не підлягає.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі №380/15449/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	В. З. Улицький  	
Повне судове рішення складено 27 квітня 2022 року