КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

    ____________________________________
Справа №761/44111/21
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/5957/2022                                                                        
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
9 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                                судді-доповідача               Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                 Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                     Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Хобти Сергія Григоровича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року (суддя Романишена І.П.) у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, 
 
встановив:
 
9 грудня 2021р. ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 , яким строком на шість місяців визначити наступні тимчасові обмеження його прав:
-          заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці проживання з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;
-          заборонити ОСОБА_1 наближатися на 300 метрів до місця проживання та інших місць частого відвідування ОСОБА_2 ;
-          заборонити ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу ОСОБА_2 . 
Мотивуючи вимоги заяви, ОСОБА_2 зазначала, що вона проживає разом зі своїм зі своїм братом - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить їй на праві приватної власності. Водночас ОСОБА_1   під час спільного проживання з нею поводить себе неадекватно та агресивно, зокрема, піднімає на неї руку, висловлюється в її сторону нецензурною лайкою, постійно погрожує їй фізичною розправою, тобто, вчиняє відносно неї як фізичне, так і психологічне насильство, внаслідок чого вона неодноразово була вимушена викликати поліцію та фіксувати вказані обставини.
Заявник зазначала, що вона є інвалідом 2-ї групи і вищевказані обставини дуже впливають на стан її здоров`я. 
Також заявник посилалася на постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року та від 16 листопада 2021 року, якими ОСОБА_1   визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року заяву задоволено, видано обмежувальний припис відносно  ОСОБА_1 , що мешкає за адресою:  АДРЕСА_1 , строком на шість місяців, 
                                                                     
встановлено наступні заходи тимчасового обмеження його права, зокрема: заборонено  ОСОБА_1 перебувати в місці проживання з  ОСОБА_2  за адресою:  АДРЕСА_1 ; заборонено  ОСОБА_1  наближатися на 300 метрів до місця проживання та інших місць частого відвідування  ОСОБА_2 ; заборонено ОСОБА_1  особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу  ОСОБА_2 .
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Хобта С.Г. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Представник ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутність заінтересованої особи, зазначаючи, що він був належним чином повідомленим про судове засідання, однак доказів цього матеріали справи не містять. 14 грудня 2021 року ОСОБА_1 було госпіталізовано до Київської обласної клінічної лікарні, де він перебував до 28 грудня 2021 року, що унеможливило його участь в судовому засіданні. Відтак, суд позбавив можливості ОСОБА_1 висловити свою позицію, надати докази, що призвело до неповного встановлення та з`ясування всіх обставин у справі.
Представник заінтересованої особи зазначає, що з наявних матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 двічі виникала сварка, однак фізичного насильства ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_2 не зафіксовано, а доказів спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень та їх тяжкості суду надано не було.
Представник заінтересованої особи стверджує, що матеріали справи не містять доказів того, що існують ризики настання тяжких або особливо тяжких наслідків домашнього насильства, тому застосування обмежень, які фактично позбавляють ОСОБА_1 житла на 6 місяців, не є обґрунтованим.
Відзив на апеляційну скаргу у межах строків, визначених судом, надано не було.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника - адвоката Хобти С.Г., які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 та її представника - адвоката Ляшенка І.І., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними сестрою та братом, проживають та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_2 .
Постановою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.
Постановою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, від адміністративної відповідальності звільнено на підставі ст. 22 КУпАП за малозначністю правопорушення, суд обмежився усним зауваженням.
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що з пояснень заявника та наданих доказів наявні обґрунтовані ризики продовження вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства відносно заявника.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь 
                                                                                     
заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі.
Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.
Частиною 2 даної норми визначено, що суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (ч. 9 ст. 128 ЦПК).
Частиною 9 статті 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.
Разом з цим, матеріали справи не містять відомостей про повідомлення ОСОБА_1 у спосіб, визначений ч. 9 ст. 128 ЦПК України, про судовий розгляд, а відтак суд не мав правових підстав для висновку, що заінтересована особа належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3).
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення апеляційним судом.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
                                                               
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.
Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які 
                                                                     
входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У підтвердження заяви ОСОБА_2 надала суду копії довідок Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м. Києві від 25 вересня 2021 року та від 9 жовтня 2021 року, згідно яких 22 вересня 2021 року та 4 жовтня 2021 року відповідно до чергової частини по лінії «102» надійшли повідомлення від ОСОБА_2 про вчинення її братом домашнього насилля за адресою: АДРЕСА_1 та складені протоколи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Також суду надані копії постанов Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року та від 16 листопада 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на підставі зазначених протоколів про адміністративне правопорушення. При цьому, постановою від 16 листопада 2021 року суддя обмежився усним зауваженням, враховуючи малозначність вчиненого правопорушення, звільнивши ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності.
З даною заявою ОСОБА_2 звернулася до суду 9 грудня 2021 року.
Разом з цим, заява ОСОБА_2 не містить обґрунтування, які саме дії ОСОБА_1 після 4 жовтня 2021 року стали підставою для подання заяви до суду.
Під час апеляційного розгляду було встановлено, що з жовтня 2021 року ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_2 , а проживає у квартирі сина, який переїхав проживати у її квартиру.
Отже, ОСОБА_2 не спілкується з ОСОБА_1 з жовтня 2021 року, і доказів наявності ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства суду не надано.
Крім того, з наданих суду документів та пояснень учасників справи під час апеляційного розгляду вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склалися конфліктні стосунки, що призводить до сварок між ними.
Разом з цим, матеріали справи не містять будь-яких доказів застосування ОСОБА_1 до ОСОБА_2 фізичного насильства.
Отже, заявник у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України  не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження наявності ризиків настання насильства у майбутньому, а тому суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 .
Притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП не є безумовною підставою для застосування судом до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки після 4 жовтня 2021 року відсутні відомості про будь-які конфлікти між заявником та заінтересованою особою, та продовження вчинення домашнього насильства.
Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи, потребує постійної сторонньої допомоги, іншого житла або місця для проживання не має, на відмінну від ОСОБА_2 .
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, 
                                                                        
обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК  України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хобти Сергія Григоровича задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт

Судді                                                                         Г.М. Кирилюк

                                                                               Т.А. Семенюк