ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" серпня 2022 р.           Справа№ 910/840/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Владимиренко С.В.
суддів:            Ходаківської І.П. 
          Демидової А.М. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу          Державного підприємства "Вінницька лісова науково-дослідна станція"
на рішення          Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 
у справі          №910/840/22 (суддя Кирилюк Т.Ю.) 
за позовом          Державного підприємства "Вінницька лісова науково-
                    дослідна станція"
до                    Товариства з обмеженою відповідальністю "Стоун-Трейд" 
про                    стягнення 85 936, 90 грн. 

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Вінницька лісова науково-дослідна станція" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стоун-Трейд" про стягнення 85 936, 90 грн., з яких основна сума боргу 48   879,96 грн., 15   760,08 грн. 25% річних, 6   632,88 грн. інфляційній втрати та 14   663,98 грн. 30% від суми грошового зобов`язання.
Позовні вимоги обґрунтовані не виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки необробленої деревини № 50 від 04.08.2020 (далі - Договір) з оплати поставленого позивачем товару.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі №910/840/22 у задоволенні позову відмовлено повністю.
При ухваленні оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції було встановлено, що позивачем не надано до матеріалів справи рахунку-фактури, відповідно п. 5.6 договору поставки необробленої деревини № 50 від 04.08.2020. Також, суд першої інстанції зазначив, що додані до матеріалів справи товарно-транспортні накладні від 10.11.2020, від 13.11.2020, від 17.11.2020 та 18.11.2020 на яких містяться підписи продавця та особи, яка прийняла товар до перевезення, не відповідають умовам договору, а саме п. 6.4 договору, оскільки доказів на підтвердження правосуб`єктності підписанта зі сторони покупця до матеріалів справи не додано. Так, суд першої інстанції зазначив, що п. 6.2. зазначеного договору передбачено, що не пізніше ніж за одну добу по передачі товару продавець повідомляє покупця про дату та місце поставки. Доказів такого повідомлення позивачем до матеріалів не надано. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт поставки товару відповідачу за договором поставки необробленої деревини № 50 від 04.08.2020, тому позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, Державне підприємство "Вінницька лісова науково-дослідна станція" звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі №910/840/22 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги щодо скасування судового рішення апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що за умовами договору, деревина поставлялась відповідачеві на умовах франко-склад покупця, що згідно з правилами Інкотермс 2020 означає - базисна умова поставки, за якою продавець зобов`язаний надати товар у розпорядження покупця на склад, передбачений угодою, для навантаження на транспортні засоби, подані покупцем. Від моменту одержання товару на складі покупець стає його власником, несе всі витрати, пов 'язані за його перевезенням. Крім того, місцевим господарським судом не взято до уваги, що у підтвердження поставки також виписані податкові накладні які надані позивачем до позовної заяви.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2022 апеляційну скаргу Державного підприємства "Вінницька лісова науково-дослідна станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі №910/840/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2022 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/840/22. Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження  за апеляційною скаргою Державного підприємства "Вінницька лісова науково-дослідна станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі №910/840/22 до надходження матеріалів справи оскаржуваного рішення з Господарського суду міста Києва.
08.06.2022 надійшли матеріали справи до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Вінницька лісова науково-дослідна станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі №910/840/22. Вирішено розгляд апеляційної скарги здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
Позивач своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України в суді апеляційної інстанції.
За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норми матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
04.08.2020 між Державним підприємством "Вінницька лісова науково-дослідна станція" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стоун-Трейд" (покупець) укладено Договір № 50 поставки необробленої деревини. 
Пунктом 1.1. Договору передбачено, що у строки зумовлені Договором на умовах франко-склад покупця, постачальник зобов`язується поставити, та передати у власність покупця «товар» (необроблену деревину), а покупець зобов`язався прийняти Товар, сплатити його ціну відповідно до умов Договору (додаткових угод та специфікацій до нього).
Конкретний асортимент товару, його кількість, ціна за одиницю та вартість всього товару, умови оплати наведені у специфікаціях до Договору, які є невід`ємною його частинами (п. 3.1. Договору).
Вартість Договору складається із суми всіх специфікацій, підписаних, в рамках цього Договору (в тому числі ПДВ) (п. 4.1. Договору).
Поставка «товару» по даному договору здійснюється на умовах франко-склад покупця (п. 5.1. Договору). 
Поставка товару по даному договору здійснюється згідно щомісячного графіку поставок, який є невід`ємною частиною даного договору, на умовах франко-склад постачальника (п. 5.2. Договору).
Кожна поставка має бути забезпечена таким комплектом документів: товарно-транспортна (залізнична) накладна; рахунок-фактура; податкова накладна; специфікація (п. 5.6. Договору).
У специфікації №1 від 04.09.2020 договору №50 сторони погодили кількість, ціну товару за одиницю, загальну вартість та передбачили, що оплата товару буде здійснюватись на умовах 100% попередньої оплати, шляхом перерахування на поточний рахунок постачальника.
Прийом-передача товару здійснюється на складі покупця за умовами франко-склад покупця: за якістю - у відповідності з нормами відповідних національних стандартів України та інших умов згідно законодавства України; за кількістю - у відповідності з товарно-транспортними чи залізничними накладними та специфікаціями до них з підписами уповноважених осіб (п. 6.1. Договору).
Не пізніше ніж за одну добу до передачі товару продавець повідомляє покупця про дату та місце поставки (п. 6.2. Договору). 
Днем здійснення поставки товару є отримання його покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна, видаткова накладна) (п. 6.3. Договору).
Право власності на товар, а також ризик випадкової загибелі товару, переходять до покупця в момент підписання відповідальною особою покупця видаткової (та/або товарно-транспортної) накладної (п. 6.4. Договору).
Прийом товару за кількістю та якістю проводиться уповноваженими на те представниками сторін на складі покупця (п. 6.5. Договору).
Сторони домовились, що покупець зобов`язується здійснювати попередню 100% оплату вартості товару протягом трьох банківських днів з дня отримання ним спеціфікаціїї, але в будь-якому випадку не пізніше останнього банківського дня місяця, в якому видана специфікація (п. 7.2. Договору).
Сторони домовились, що грошове зобов`язання вважається виконаним належним чином в момент зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п. 7.4. Договору).
У специфікації №1 від 04.09.2020 договору поставки необробленої деревини №50 сторони погодили кількість, ціну товару за одиницю, загальну вартість та передбачили, що оплата товару буде здійснюватись на умовах 100% попередньої оплати, шляхом перерахування на поточний рахунок постачальника.
Судом встановлено, договір підписаний сторонами та скріплений печатками, станом на час спірних господарських відносин чинний.
Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що останній свої зобов`язання за Договором з поставки деревини почав виконувати в період з 10.11.2020 по 18.11.2020 та поставив відповідачеві товар на суму 48   879,96 грн., що підтверджується товарно-транспортними накладними:
-          серія УНА № 674222 від 10.11.2020р. на суму 3030,10 грн.;
-          серія УНА № 674221 від 10.11.2020р. на суму 3330,02 грн.;
-          серія УНА № 674223 від 10.11.2020р. на суму 3427,20 грн.;
-          серія УНА № 674224 від 10.11.2020р. на суму 3894,91 грн.;
-          серія УНА № 674239 від 13.11.2020р. на суму 3514,90 грн.;
-          серія УНА №° 674240 від 13.11.2020р. на суму 3257,86 грн.;
-          серія УНА № 674241 від 13.11.2020р. на суму 3999,74 грн.;
-          серія УНА № 674242 від 13.11.2020р. на суму 3516,41 грн.;
-          серія УНА № 674243 від 13.11.2020р. на суму 3257,86 грн.;
-          серія УНА № 674244 від 13.11.2020р. на суму 3528,00 грн.;
-          серія УНА № 674245 від 13.11.2020р. на суму 3257,86 грн.;
-          серія УНА № 674246 від 17.11.2020р. на суму 3524,47грн.;
-          серія УНА № 014997 від 18.11.2020р. на суму 3962,45 грн.;
-          серія УНА № 674260 від 18.11.2020р. на суму 3172,18 грн.;
-          серія УНА № 014997 від 18.11.2020р. на суму 3962,45 грн.;
та податковими накладними (т. 1 а.с. 16-33).
Проте, як вказує позивач, зі сторони відповідача умови Договору поставки необробленої деревини № 50 від 04.08.2020 щодо оплати продукції не виконані належним чином, а саме розрахунок за поставлену продукцію відповідач не проводив взагалі.
В зв`язку з несплатою вартості поставленого товару подальші поставки деревини позивач відповідачеві не здійснював, оскільки відповідно до п. 9.2. Договору, - в разі порушення покупцем пункту 1.2. Договору, тобто відмови оплати постачальнику вартості Товару та підписання товарно-транспортної накладної, - постачальник має право відмовитись від подальшого постачання товару на адресу покупця.
Відповідно до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 662, ст. 663, ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі - продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Суд зауважує, що відповідно до пункту 6.3. Договору поставки необробленої деревини № 50 від 04.08.2020 поставка підтверджується відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації на товар (товарно-транспортна (залізнична) накладна; рахунок-фактура; податкова накладна; специфікація), та підписання відповідальною особою покупця видаткової (та-або товарно-транспортної) накладної (п. 6.4. Договору).
Позивачем надано до позовної заяви товарно-транспортні накладні від 10.11.2020, від 13.11.2020, від 17.11.2020 та 18.11.2020, які судом першої інстанції правомірно не взято як належний доказ, у зв`язку з наступним. 
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що зазначені товарно-транспортні накладні містять: підписи продавця та особи, яка прийняла товар до перевезення. Доказів на підтвердження правосуб`єктності підписанта зі сторони покупця позивачем не надано.
Будь-яких уточнюючих документів (належних, допустимих, достовірних доказів) до вказаних товарно-транспортних накладних позивачем за час розгляду справи, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не надано та відповідно матеріали справи не містять.
Щодо належності оформлення бухгалтерських документів, та підтвердження такими документами здійснення господарських операцій, суд вважає за необхідне відзначити таке.
Відповідно до визначень термінів, що містяться у ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 (далі по тексту - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі і повинні мати такі обов`язкові реквізити:
назву документа (форми);
дату і місце складання;
назву підприємства, від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;
особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Зазначений перелік обов`язкових реквізитів первинних документів кореспондується з підпунктом 2.4. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Підпунктом 2.5. пункту 2 цього Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.
Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та підпунктам 2.4., 2.5. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.
Оскільки, у пункті 6.4. Договору поставки необробленої деревини № 50 від 04.08.2020 сторони чітко визначили перехід права власності на товар до покупця, а також ризик випадкової загибелі товару, в момент підписання відповідальною особою покупця видаткової (та/або товарно-транспортної накладної) та п. 6.5. Договору, за яким прийом товару за кількістю та якістю проводиться уповноваженими на те представниками сторін на складі покупця. 
Судом встановлено, що жодних доказів на підтвердження правосуб`єктності підписанта зі сторони покупця позивачем до матеріалів справи не надано.
Також, як зазначалось вище, п. 6.2. Договору передбачено , що не пізніше ніж за одну добу до передачі товару продавець повідомляє покупця про дату та місце поставки, тоді як позивачем всупереч ст.ст. 76, 77 ГПК України не надано суду доказів повідомлення відповідача про дату та місце поставки товару.
Суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані посилання позивача на податкові накладні, як на доказ поставки відповідачу спірного товару за Договором поставки необробленої деревини № 50 від 04.08.2020, з огляду на наступне.
Податкова накладна не є доказом підтвердження вчинення господарської операції, оскільки цей доказ не пов`язаний з фізичним переміщенням товару, не може свідчити про рух товару та виконання обов`язку постачальника з передачі товару покупцю, визначеного у статті 664 Цивільного кодексу України, складається в односторонньому порядку та не передбачає наявності підпису отримувача, підтверджує лише факт здійснення оподаткування певної господарської операції, який сам по собі не свідчить про вчинення такої господарської операції, про її реальність.
Отже, вказані податкові накладні не можуть підтверджувати факт здійснення сторонами господарської операції з поставки товару по товарно-транспортним накладним.
Крім того, відповідно до пунктів 201.1., 201.7., 201.10. статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Відповідно до п. 187.1. ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Відповідно до п. 14.1.181. ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду. Датою виникнення права на податковий кредит визначається як дата списання коштів з банківського рахунку (видачі з каси) платника податку або дата надання інших видів компенсацій вартості поставлених (або тих, що підлягають поставці) йому товарів (послуг).
Згідно зі ст. 198 Податкового кодексу України суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання товарів відносяться до податкового кредиту. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Отже, основою податкового обліку є первинні документи по відображенню господарських операцій.
Підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу (товару).
Щодо доводів скаржника, що судом першої інстанції не враховано, що за умови договору, деревина поставлялась відповідачеві на умовах франко-склад покупця, що згідно з правилами Інкотермс 2020 означає - базисна умова поставки, за якою продавець зобов`язаний надати товар у розпорядження покупця на склад, передбачений угодою, для навантаження на транспортні засоби, подані покупцем. Від моменту одержання товару на складі покупець стає його власником, несе всі витрати, пов`язані з його перевезенням.
Колегія суддів відхиляє дані доводи, оскільки згідно з правилами Інкотермс 2020 продавець гарантує передачу товару в місці, яке вибрав продавець. 
Як вбачається з Договору поставки необробленої деревини № 50 від 04.08.2020 поставка «товару» по даному договору здійснюється на умовах франко-склад покупця (п. 5.1. Договору).
Отже, продавець був зобов`язаний поставити товар у розпорядження покупця на франко-склад, передбачений договором, а в даному Договорі сторонами не було погоджено місце передачі товару у розпорядження покупця та не зазначено адреси місцезнаходження франко-складу покупця.
Крім того, як було зазначено вище, п. 5.6 Договору передбачено, що кожна поставка має бути забезпечена таким комплектом документів: товарно-транспортна (залізнична) накладна; рахунок-фактура; податкова накладна; специфікація. В матеріалах справи, також відсутні рахунки-фактури.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 48   879,96 грн., оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт поставки товару за Договором поставки необробленої деревини № 50 від 04.08.2020.
Щодо похідної вимоги позивача про стягнення з відповідача 15   760,08 грн. 25% річних, 6   632,88 грн. інфляційній втрати та 14   663,98 грн. 30% від суми грошового зобов`язання, суд зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 173 ГПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Позовна вимога про стягнення з відповідача 15   760,08 грн. 25% річних, 6   632,88 грн. інфляційній втрати та 14   663,98 грн. 30% від суми грошового зобов`язання на виконання вищевказаного договору є похідною вимогою в розумінні ст. 173 ГПК України.
Оскільки судом встановлено відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 48   879,96 грн., позовні вимоги про стягнення 15   760,08 грн. 25% річних, 6   632,88 грн. інфляційних втрат та 14   663,98 грн. 30% від суми грошового зобов`язання задоволенню не підлягають.
Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а     також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.
Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, із посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 25.04.2022 у справі №910/840/22 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Державного підприємства "Вінницька лісова науково-дослідна станція" задоволенню не підлягає.
Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Вінницька лісова науково-дослідна станція" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду м. Києва від 25.04.2022 у справі №910/840/22 у справі №910/840/22 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Державне підприємство "Вінницька лісова науково-дослідна станція".
4. Матеріали справи № 910/840/22 повернути до Господарського суду м. Києва.      
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 12.08.2022.

Головуючий суддя                                                  С.В. Владимиренко 

Судді                                                                                І.П. Ходаківська

                                                                                А.М. Демидова