ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/9205/21                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Горобцова Я.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  16 червня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                   Оксененка О.М.,
суддів:          Лічевецького І.О.,
 Мельничука В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Української міської ради Обухівського району Київської області про визнання бездіяльності і протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Української міської ради Обухівського району Київської області, в якому просила: 
- визнати бездіяльність Української міської ради Обухівського району Київської області щодо неприйняття рішення про затвердження проекту землеустрою за клопотанням від 07.07.2021 №1247/0/12-21 щодо відведення земельної ділянки та надання її у користування на умовах оренди для сінокосіння ОСОБА_1 , що розташована по   АДРЕСА_1 , загальною площею 1,0649 га - протиправною;
- зобов`язати Українську міську раду Обухівського району Київської області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання її у користування ОСОБА_1 на умовах оренди для сінокосіння, що розташована по   АДРЕСА_1 , загальною площею 1,0649 га, кадастровий номер 3223188401:01:011:0016.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що станом на день звернення із позовною заявою до суду у встановлений законом двотижневий строк рада не затвердила розроблений та погоджений проект землеустрою щодо відведення земельнох ділянки у користування на умовах оренди для сінокосіння, чим порушила земельні права позивача, оскільки по суті відповідач своєю бездіяльністю фактично відмовив позивачу у затвердженні поданого проекту землеустрою та передачі у користування на умовах оренди земельної ділянки без зазначення мотивів останньої.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано бездіяльність Української міської ради Обухівського району Київської області щодо неприйняття рішення про затвердження проекту землеустрою за клопотанням від 07.07.2021 №1247/0/12-21 щодо відведення земельної ділянки та надання її у користування на умовах оренди для сінокосіння ОСОБА_1 , що розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 1,0649      га - протиправною;
Зобов`язано Українську міську раду Обухівського району Київської області у встановлений законом строк розглянути заяву, зареєстровану 07.07.2021 за вх.№1247/0/12-21, подану ОСОБА_1 .
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 грн 00 коп (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Української міської ради Обухівського району Київської області.
В решті позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, та стягнути судовий збір за оскарження рішення суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги та згідно наданих пояснень позивач зазначає, що на даний час відповідач у встановлений двотижневий строк не затвердив розроблений та погоджений проект землеутрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди для сінокосіння по АДРЕСА_1 .
На думку апелянта, прийняття рішення про затвердження проекту землеутрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у користування належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, а у даному випадку - міської ради, яка мала вчинити відповідні дії (затвердити проект землеутрою) та не вчинила їх у строк, встановлений у Земельному кодексі України.
Як вказує апелянт, зобов`язання затвердити проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура.
У даному випадку, зобов`язання затвердити проект землеустрою, є належним способом відновлення порушеного її права під час звернення до суду.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Халеп`янської сільської ради Оухівського району Київської області №621.62УП від 18.09.2020 надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди терміном на 25 років для сінокосіння орієнтовною площею 1,0649 га, що розташована по АДРЕСА_1 із земель комунальної власності не наданих у власність у порядку, визначеному чинним законодавством, які знаходяться на території Халеп`янської сільської ради Обухівського району Київської області.
У відповідності до вказаного рішення зобов`язано позивача замовити виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки із організацією, яка має відповідний дозвіл (ліцензію) на виконання цих робіт, з урахуванням вимог Земельного кодексу України та державних стандартів, норм і правил землеустрою. 
Згідно відомостей з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, цільве призначення земельної ділянки 3223188401:01:011:0016 - 10.06 (для сінокосіння), місце розташування: АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки: 1,0649 га, категорія земель - землі водного фонду.
02 жовтня 2020 року позивач звернулась до в. о. директора Обухівського міськрайонного Виробничого відділу КОФ ДП «Центр державного земельного земельного кадастру» П`янюку В.В. із заявою про виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди для сінокосіння, площею 1,0649 за адресою: АДРЕСА_1 , яка відводиться в оренду згідно вищезазначеного рішення сільради.
У свою чергу, відділ містобудування та архітектури Обухівської районної державної адміністрації Київської області своїм висновком від 16.10.2020 №736/21-22 погодив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди ОСОБА_1 1,0649 га, що розташована по АДРЕСА_1 .
Державне агенствово водних ресурсів України висновком від 04.11.2020 №6543/3/4/11-20 погодило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди для сінокосіння ОСОБА_1 1,0649 га, що розташована по АДРЕСА_1 .
Згідно висновку Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 04.11.2020 №18823/82-20 також погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди ОСОБА_1 для сінокосіння площею 1,0649 га, що розташована по АДРЕСА_1 .
На підставі вищенаведених документів в.о. директора Обухівського міськрайонного Виробничого відділу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру ДП «Центр державного земельного кадастру» П`янюком В. В. розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди для сінокосіння ОСОБА_1 1,0649 га, що розташована по АДРЕСА_1 .
У подальшому, 07 липня 2021 року позивач звернувся із клопотанням, в якому просить затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди для сінокосіння площею 1,0649 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3223188401:01:011:0016.
Однак, оскільки відповіді на вказане клопотання позивачем отримано не було, вважаючи вказану бездіяльністю відповідача щодо неприйняття рішення за результатами розгляду клопотання протиправною, позивач звернулась з позовом до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки не винесення відповідачем на розгляд сесії міської ради клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди для сінокосіння та не прийняття відповідного рішення суперечить нормам чинного законодавства, що вказує на допущення відповідачем протиправною бездіяльності.
Як наслідок, з метою ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати відповідача на найближчій сесії розглянути клопотання ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання її у користування на умовах оренди для сінокосіння та прийняти відповідне рішення.
У той же час, у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою судом першої інстанції було відмовлено через їх передчасність, оскільки, рішення міською радою про відмову в цій частині не приймалось.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується і це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.
У силу вимог статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Згідно з частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 
У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Отже, громадяни, які зацікавлені у реалізації свого права на отримання безоплатно у власність земельної ділянки, звертаються до відповідної сільської, селищної, міської ради з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, яку орган місцевого самоврядування зобов`язаний розглянути у місячний строк.
У відповідності до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Згідно частин восьмої-десятої статті 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність.
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду може бути оскаржена до суду.
У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частина одинадцята вказаної статті).
Отже, вказаними нормами визначено підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання, зокрема, для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких такі органи приймають рішення про погодження чи відмову в погодженні проекту землеустрою.
При цьому, при вирішенні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, уповноважений на це орган в контексті норм частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України повинен перевірити:
- відсутність передачі земельної ділянки безоплатно у власність відповідному громадянину по зазначеному виду використання (частина четверта статті 116 Земельного кодексу України);
- чи відносяться землі, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, до земель сільськогосподарського призначення державної власності (частина четверта статті 122 Земельного кодексу України);
- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затвердженим у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 Земельного кодексу України);
- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки містобудівній документації (у разі її надання для містобудівних потреб) (частина сьома статті 118 Земельного кодексу України   та частина третя   статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Таким чином, підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність може бути невідповідність місця розташування об`єкта (земельної ділянки) наведеним вище вимогам.
Як вбачається з матеріалів справи, 07 липня 2021 року позивач звернулась із клопотанням, в якому просить затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди для сінокосіння площею 1,0649 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер 3223188401:01:011:0016.
Однак, відповіді на вказане клопотання позивачем отримано не було.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.
При цьому, відповідно до положень пунктів 1, 8, 19 частини четвертої ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова:
1) забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади;
2) скликає сесії ради, вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради і головує на пленарних засіданнях ради;
3) здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів.
За нормами статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.
Виходячи з наведених правових норм в контексті спірних правовідносин вбачається, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання її у власність належить до виключних повноважень відповідної ради шляхом прийняття відповідних рішень на пленарному засіданні; при цьому рішення, дії або бездіяльність ради щодо надання земельних ділянок можуть бути оскаржені до суду.
Таким чином, не винесення відповідачем на розгляд сесії міської ради клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди для сінокосіння та не прийняття відповідного рішення суперечить наведеним нормам, що вказує на допущення відповідачем протиправною бездіяльності.
Розглядаючи позовні вимоги про зобов`язання Українську міську раду Обухівського району Київської області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання її у користування ОСОБА_1 на умовах оренди для сінокосіння, що розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 1,0649 га, кадастровий номер 3223188401:01:011:0016, колегія суддів зазначає наступне.
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980      року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
При цьому, повноваження адміністративного суду визначені у статті 245 КАС України.
Так, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У силу вимог частини четвертої цієї статті у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Крім того, у постанові від 05 травня 2018 року у справі №      826/9727/16 Верховний Суд зазначив, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов:
1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача;
2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача;
3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів;
4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У контексті обставин цієї справи, передумовою прийняття відповідачем рішення є не лише отримання заяви позивача, але й її розгляд.
Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Враховуючи, що відповідач жодних дій щодо розгляду клопотання позивача не вчинив, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що належним і ефективним способом повного захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача на найближчій сесії розглянути клопотання ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання її у користування на умовах оренди для сінокосіння та прийняти відповідне рішення.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя            О.М. Оксененко

Судді          І.О. Лічевецький

                                                                                В.П. Мельничук