ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №640/8413/21                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року                                                                      м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді                                                                      Ключковича В.Ю.,
суддів                                                                                          Беспалова О.О.,
                                                                                                    Грибан І.О,
за участю: 
секретаря судового засідання                                                            Вітчинкіній К.О.,
позивача                                                                                 ОСОБА_1 ,
представника позивача                                                            Кротюка О.В.,
представника відповідача                                                            не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кротюка О.В. на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Хмельницькому про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В :

У провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Хмельницькому, в якій позивач просила суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ від 24.02.2021 №17-о/с відповідача про припинення державної служби та звільнення з посади з 01.03.2021 ОСОБА_1 слідчої першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого Управління ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому;
- поновити позивача на роботі на посаді слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого Управління ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому;
- стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу;
- відшкодувати витрати позивача на правничу допомогу за рахунок відповідача.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2021 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2021 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Позивач наголошує, що враховуючи зміст п. 1 ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України та приналежність посади слідчого до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище (ст. 50, 511 Закону України «Про запобігання корупції» №1700-VII від 14.10.2014; аналогічного змісту норми закону мали місце і в попередній редакції закону), то є наявні прямі підстави для розгляду вказаної позовної заяви в загальному провадженні. Натомість суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, розглянув дану справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Позивач вважає, що судом першої інстанції не надано мотивованої оцінки її доводам, про які вказувалось у позовній заяві, поясненнях на відзив та додаткових поясненнях, а саме:
- ключові приписи пп. 4 п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» «Про внесення змін до деяких законів України удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (№305-ІХ від 03.12.2019);
- підстави для звільнення позивача, які вказані в оскаржуваному наказі №17 не відповідають як фактичним обставинам справи, так і змісту норми закону - п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Також судом першої інстанції не зазначено норм права на які посилалася сторона позивача, як і не наведено мотивів їх не застосування.
Окрім того, судом першої інстанції в мотивувальній частині не було вказано мотиви, з яких суд, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень визнано таким, що прийнято відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач зазначає, що у її випадку звільнення відбулось на підставі як скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу, так і з наступним скорочення чисельності або штату державних службовців. Разом з тим, в такій конфігурації п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» не викладено та, відповідно, він не може бути застосований до позивача.
Позивач вважає, що пп. 4 п. 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 №305-IX встановлює особливі умови та гарантії для працівників Державного бюро розслідувань, які займали та займають посади слідчих та оперуповноважених як до моменту набрання чинності вказаним Законом, так і на час його дії. Ці особливості та гарантії полягають в тому, що працівники ДБР, які на конкурсних засадах обійняли посаду слідчого, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань». Іншими словами, ця норма говорить про те, що особи, які займають посаду, зокрема, слідчого, внаслідок конкурсного відбору, можуть бути звільнені лише в загальному порядку, встановленому Законом України «Про Державне бюро розслідувань». Тобто як зміна статусу ДБР з центрального органу виконавчої влади на правоохоронний орган, так і зміна посади для зайняття з державної служби на посаду для осіб рядового начальницького складу, не може бути підставою для звільнення слідчого, зарахованого до ДБР за наслідком конкурсу.
Відтак, як до зміни статусу ДБР з центрального органу виконавчої влади на правоохоронний, так і після цього позивач мала єдиний правовий статус - слідчий. Також, позивач прийнята на роботу до ДБР за наслідком перемоги у конкурсі. Функції, завдання, правовий статус слідчого не змінилися з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 №305-IX.
Таким чином, зміна штатного розпису відповідача, внаслідок якого посада слідчого, яку обіймала ОСОБА_1 , визначена як така, яка обіймається лише особою начальницького та рядового складу, не може впливати на припинення функцій та посадових обов`язків і бути підставою для її звільнення з посади, оскільки це прямо протирічить положенням пп. 4 п. 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону.
Викладене доводить, на думку позивача: 1) протиправний характер оскаржуваного наказу, 2) незаконність звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого, та 3) наявності обґрунтованих підстав для її поновлення на роботі.
На думку позивача, покликання суду першої інстанції на правові позиції Верховного Суду, викладені ним у справі №640/11024/20 (постанова від 28.07.2021), є не релевантним по відношенню до підстав позову, які заявлені позивачем у позовній заяві та не були розглянуті судом.
07.06.2022 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу. ТУ ДБР у м. Хмельницькому заперечує проти апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки вважає викладені у ній доводи безпідставними та необгрунтованими, такими, що базуються на однобічному трактуванні обставин справи та вибірковому застосуванні норм чинного законодавства.
Відповідач наголошує, що фактичними передумовами для видання спірного наказу слугувало те, що із набранням чинності 27.12.2019 Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 № 305-ІХ, змінено правовий статус ДБР з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, у зв`язку із чим розпочато ряд комплексних заходів для удосконалення організації та діяльності ДБР, як структурно-організаційного так і кадрового характеру.
Так, Зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» в сукупності із необхідністю поступової заміни посад державної служби на посади, що підлягають заміщенню посадами рядового та начальницького складу, ураховуючи визначену статтею 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» граничну чисельність працівників центрального апарату та територіальних управлінь ДБР, що становить 1600 осіб, стали законодавчою підставою для зміни структури та штатних розписів центрального апарату та територіальних управлінь ДБР.
Відповідно до наказу ДБР від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» у структурі ТУ ДБР у м. Хмельницькому слідчого управління, а також першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР у м. Хмельницькому та, відповідно, посади, яку займав раніше позивач немає. Тобто, відбулось скорочення посади внаслідок зміни у структурі ТУ ДБР у м. Хмельницькому, що є однією із підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зазначених у п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Відповідач вважає, що скаржник безпідставно зазначає про наявність «певних гарантій» від його звільнення, які передбачені у пп. 4 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 № 305-ІХ, навіть у разі визначення таких посад посадами рядового і начальницького складу, що на думку позивача, ймовірно передбачає автоматичне переведення з державної служби на посади рядового і начальницького складу, вважаючи, що зміна категорії посад не може бути підставою для звільнення. Оскільки, слідчі та оперуповноважені після набрання чинності вказаним Законом, не продовжують здійснювати свої повноваження, навіть у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу, а лише продовжують здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або припинення повноважень на посаді, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 23.11.2018 №26-ос Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаїв, ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого Третього відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, за результатом конкурсу з 27.11.2018 з випробуванням строком на шість місяців.
На виконання наказу від 06.07.2020 №90-ос ТУ ДБР, м. Миколаєві та наказу від 06.07.2020 №42-ос ТУ ДБР у м. Хмельницькому позивач була призначена в порядку переведення на посаду слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому з 10.07.2020.
24.02.2021 ТУ ДБР, розташоване у місті Хмельницькому, видало наказ №17-о/с про звільнення працівників ТУ ДБР у м. Хмельницькому у зв`язку з скороченням посад. Наказано припинити державну службу за ініціативою суб`єкта призначення та звільнити з посади з 01.03.2021 ОСОБА_1 , слідчу першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому.
В якості підстави зазначено: накази Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», від 20.10.2020 №200 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Хмельницькому», наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, від 20.10.2020 №78-о/с «Про попередження працівників», попередження про наступне звільнення від 28.12.2020 №24722/14-09-20.
Вважаючи вказаний наказ протиправним, а свої права порушеними, позивач звернулась з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, посади категорії державної служби у першому слідчому відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР у м. Хмельницькому, виведені із штатного розпису, відповідно всі державні службовці цього відділу, що займали таки посади, підлягали звільненню, у тому числі посада, яку обіймала позивач.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Щодо тези апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема призначення та розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін всупереч особливому статусу позивача, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ч. 4 ст. 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».
Відповідно до частин 2 та 4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка адміністративна справа, крім справ, для яких процесуальним законом визначено обов`язковість розгляду за правилами загального позовного провадження.
Зважаючи на вказані норми, колегія суддів приходить до висновку, що розглянувши дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права.
Аналогічна правова позиція з цього питання висловлена Верховним Судом у постанові від 02.06.2022 у справі №640/20744/19.
Частина 1 ст. 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується
Як вбачається з частини 6 вказаної норми, Конституція гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
За визначенням, що міститься у ст. 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» №794-VIII від 12.11.2015 (далі - Закон №794-VIII) державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Згідно ст. 5 Закону №794-VIII (на час призначення позивача на посаду) Державне бюро розслідувань вирішує завдання із запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування:
1) злочинів, вчинених службовими особами, які займають особливо відповідальне становище відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про державну службу", особами, посади яких віднесено до першої - третьої категорій посад державної служби, суддями та працівниками правоохоронних органів, крім випадків, коли ці злочини віднесено до підслідності детективів Національного антикорупційного бюро України;
2) злочинів, вчинених службовими особами Національного антикорупційного бюро України, заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури або іншими прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, крім випадків, коли досудове розслідування цих злочинів віднесено до підслідності детективів підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України;
3) злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військових злочинів), крім злочинів, передбачених статтею 422 Кримінального кодексу України.
Керуючись ст. 6 Закону №794-VIII (на час призначення позивача на посаду) Державне бюро розслідувань відповідно до покладених на нього завдань та у межах своєї компетенції:
1) бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері протидії злочинності, вносить відповідні пропозиції на розгляд Кабінету Міністрів України;
2) здійснює інформаційно-аналітичні заходи щодо встановлення системних причин та умов проявів організованої злочинності та інших видів злочинності, протидію яким віднесено до компетенції Державного бюро розслідувань, вживає заходів до їх усунення;
3) припиняє і розкриває злочини, розслідування яких віднесено до компетенції Державного бюро розслідувань;
4) здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування злочинів, віднесених до підслідності Державного бюро розслідувань, на підставах та в порядку, встановлених законом;
5) здійснює розшук осіб, які переховуються від слідства та суду за злочини, розслідування яких віднесено до підслідності Державного бюро розслідувань;
6) використовує гласних і негласних штатних та позаштатних працівників на підставах та в порядку, встановлених законом, дотримуючись умов добровільності і конфіденційності цих відносин, матеріально і морально заохочує осіб, які надають допомогу в запобіганні, виявленні, припиненні і розслідуванні злочинів, віднесених до підслідності Державного бюро розслідувань;
7) розробляє і затверджує методику розслідування окремих видів злочинів;
8) вживає заходів щодо відшкодування завданих державі збитків і шкоди, забезпечує можливості для конфіскації коштів та іншого майна, одержаного внаслідок вчинення злочинів, у порядку, визначеному законодавством;
9) вживає заходів для повернення в Україну з-за кордону коштів та іншого майна, одержаних внаслідок вчинення злочинів, віднесених до підслідності Державного бюро розслідувань;
10) виключно з метою здійснення своїх повноважень має доступ як користувач до інформаційних систем органів державної влади, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України, самостійно створює інформаційні системи та веде оперативний облік в обсязі і порядку, що визначаються завданнями, покладеними на Державне бюро розслідувань, із дотриманням законодавства про захист персональних даних;
11) організовує забезпечення особистої безпеки осіб рядового і начальницького складу, державних службовців Державного бюро розслідувань та інших визначених законом осіб, а також захист осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, від протиправних посягань;
12) забезпечує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників Державного бюро розслідувань, бере участь у формуванні державного замовлення на підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації фахівців у відповідних сферах;
13) здійснює виконання запитів про надання правової допомоги, які надійшли від компетентних органів іноземних держав;
14) розробляє пропозиції до проектів міжнародних договорів України та забезпечує дотримання і виконання зобов`язань, взятих за міжнародними договорами України;
15) здійснює співробітництво з поліцейськими та іншими відповідними органами іноземних держав відповідно до законів та міжнародних договорів України;
16) забезпечує відповідно до законодавства додержання режиму захищеної законом таємниці та іншої інформації з обмеженим доступом, а також визначеного законом порядку оприлюднення та надання доступу до публічної інформації;
17) звітує про свою діяльність у порядку, визначеному цим Законом, та інформує суспільство про результати своєї роботи;
18) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №794-VIII (на час призначення позивача на посаду) незалежність Державного бюро розслідувань від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема, визначеними цим та іншими законами:
1) спеціальним статусом Державного бюро розслідувань, особливим порядком визначення його загальної структури, фінансування та організаційного забезпечення діяльності;
2) особливим порядком добору, призначення та звільнення Директора Державного бюро розслідувань, першого заступника Директора Державного бюро розслідувань і заступника Директора Державного бюро розслідувань, а також вичерпним, визначеним законом, переліком підстав для припинення їхніх повноважень;
3) порядком здійснення повноважень Державним бюро розслідувань та його працівниками;
4) колегіальним прийняттям найбільш важливих рішень керівництвом Державного бюро розслідувань;
5) забороною незаконного втручання у здійснення повноважень працівників Державного бюро розслідувань;
6) належною оплатою праці працівників Державного бюро розслідувань і соціальними гарантіями;
7) правовим захистом і забезпеченням особистої безпеки працівників Державного бюро розслідувань, їхніх близьких родичів.
Відповідно до ст. 9 Закону №794-VIII (на час призначення позивача на посаду) систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні органи, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні та інші підрозділи. Організаційну структуру Державного бюро розслідувань затверджує Директор Державного бюро розслідувань за погодженням із Кабінетом Міністрів України.
Гранична чисельність центрального апарату та територіальних управлінь Державного бюро розслідувань становить 1 тисяча 500 осіб.
Державне бюро розслідувань є юридичною особою публічного права та здійснює свої повноваження безпосередньо і через територіальні органи.
Для забезпечення виконання завдань Державного бюро розслідувань утворюються такі його територіальні управління:
1) територіальне управління, розташоване у місті Львові, що поширює свою діяльність на Волинську, Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську області;
2) територіальне управління, розташоване у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Вінницьку, Житомирську, Рівненську, Хмельницьку, Чернівецьку області;
3) територіальне управління, розташоване у місті Миколаєві, що поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області;
4) територіальне управління, розташоване у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Автономну Республіку Крим, Запорізьку, Херсонську області, місто Севастополь;
5) територіальне управління, розташоване у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську, Полтавську, Сумську, Харківську області;
6) територіальне управління, розташоване у місті Краматорську, що поширює свою діяльність на Донецьку і Луганську області;
7) територіальне управління, розташоване у місті Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ, Київську, Черкаську та Чернігівську області.
Територіальні органи Державного бюро розслідувань є юридичними особами, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Територіальні органи Державного бюро розслідувань діють на підставі положень, що затверджуються Директором Державного бюро розслідувань в порядку, передбаченому частиною другою статті 12 цього Закону.
За приписами частин 1-3 та 5 ст. 14 Закону №794-VIII (на час призначення позивача на посаду) до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці, працівники, які уклали трудовий договір із Державним бюро розслідувань.
Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у цих підрозділах затверджуються Директором Державного бюро розслідувань. Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад, визначених у частині першій статті 10, частині першій статті 13 та частині першій статті 24 цього Закону, здійснюється за результатами відкритого конкурсу, що проводиться в порядку, визначеному Директором Державного бюро розслідувань на основі Типового порядку проведення відкритого конкурсу, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України "Про державну службу". Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
Керуючись частинами 1 та 2 ст. 19 Закону №794-VIII (на час призначення позивача на посаду) держава забезпечує соціальний захист працівників Державного бюро розслідувань відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.
Особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.
Отже, на час призначення позивача на посаду Державне бюро розслідувань було органом із спеціальним статусом, структурно незалежний від існуючих правоохоронних органів та органів безпеки.
В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» №305-IX від 03.12.2019 були внесені зміни до Закону №794-VIII, яким змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.
Як наслідок, за визначенням, що міститься у ст. 1 Закону №794-VIII (в редакції від 27.12.2019) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Тобто, з 27.12.2019 Державне бюро розслідувань припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції, та змінило статус на державний правоохоронний орган.
Частина 1 ст. 4 Закону №794-VIII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлює, що незалежність Державного бюро розслідувань від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема, визначеними цим та іншими законами:
1) спеціальним статусом Державного бюро розслідувань, особливим порядком, фінансування та організаційного забезпечення діяльності;
2) особливим порядком добору, призначення та звільнення Директора Державного бюро розслідувань, а також вичерпним переліком підстав для припинення його повноважень, визначеним цим Законом;
3) порядком здійснення повноважень Державним бюро розслідувань та його працівниками;
5) забороною незаконного втручання у здійснення повноважень працівників Державного бюро розслідувань;
6) належною оплатою праці працівників Державного бюро розслідувань і соціальними гарантіями;
7) правовим захистом і забезпеченням особистої безпеки працівників Державного бюро розслідувань, їхніх близьких родичів.
Стаття 5 Закону №794-VIII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) не зазнала змін у порівняні із редакцією Закону №794-VIII (на час призначення позивача на посаду).
Відповідно до ст. 6 Закону №794-VIII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державне бюро розслідувань відповідно до покладених на нього завдань та у межах своєї компетенції:
1) бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері протидії злочинності, вносить відповідні пропозиції на розгляд Кабінету Міністрів України;
2) здійснює інформаційно-аналітичні заходи щодо встановлення системних причин та умов проявів організованої злочинності та інших видів злочинності, протидію яким віднесено до компетенції Державного бюро розслідувань, вживає заходів до їх усунення;
3) припиняє і розкриває кримінальні правопорушення, розслідування яких віднесено до компетенції Державного бюро розслідувань;
4) здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності Державного бюро розслідувань, на підставах та в порядку, встановлених законом;
5) здійснює розшук осіб, які переховуються від слідства та суду за кримінальні правопорушення, розслідування яких віднесено до підслідності Державного бюро розслідувань;
6) використовує гласних і негласних штатних та позаштатних працівників на підставах та в порядку, встановлених законом, дотримуючись умов добровільності і конфіденційності цих відносин, матеріально і морально заохочує осіб, які надають допомогу в запобіганні, виявленні, припиненні і розслідуванні кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності Державного бюро розслідувань;
7) розробляє і затверджує методику розслідування окремих видів кримінальних правопорушень;
8) вживає заходів щодо відшкодування завданих державі збитків і шкоди, забезпечує можливості для конфіскації коштів та іншого майна, одержаного внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, у порядку, визначеному законодавством;
81) вживає заходів щодо виявлення необґрунтованих активів та збору доказів їх необґрунтованості у порядку та в межах компетенції, визначених законодавством;
9) вживає заходів для повернення в Україну з-за кордону коштів та іншого майна, одержаних внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності Державного бюро розслідувань;
10) виключно з метою здійснення своїх повноважень має доступ як користувач до інформаційних систем органів державної влади, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України, самостійно створює інформаційні системи та веде оперативний облік в обсязі і порядку, що визначаються завданнями, покладеними на Державне бюро розслідувань, із дотриманням законодавства про захист персональних даних;
11) організовує забезпечення особистої безпеки осіб рядового і начальницького складу, державних службовців Державного бюро розслідувань та інших визначених законом осіб, а також захист осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, від протиправних посягань;
12) забезпечує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників Державного бюро розслідувань, бере участь у формуванні державного замовлення на підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації фахівців у відповідних сферах;
13) здійснює виконання запитів про надання правової допомоги, які надійшли від компетентних органів іноземних держав;
14) розробляє пропозиції до проектів міжнародних договорів України та забезпечує дотримання і виконання зобов`язань, взятих за міжнародними договорами України;
15) здійснює співробітництво з поліцейськими та іншими відповідними органами іноземних держав відповідно до законів та міжнародних договорів України;
16) забезпечує відповідно до законодавства додержання режиму захищеної законом таємниці та іншої інформації з обмеженим доступом, а також визначеного законом порядку оприлюднення та надання доступу до публічної інформації;
17) звітує про свою діяльність у порядку, визначеному цим Законом, та інформує суспільство про результати своєї роботи;
18) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
За приписами ст. 9 Закону №794-VIII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи.
Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.
Гранична чисельність центрального апарату та територіальних управлінь Державного бюро розслідувань становить 1 тисячу 600 осіб.
Державне бюро розслідувань є юридичною особою публічного права та здійснює свої повноваження безпосередньо і через територіальні управління.
Для забезпечення виконання завдань Державного бюро розслідувань утворюються такі його територіальні управління:
1) територіальне управління, розташоване у місті Львові, що поширює свою діяльність на Волинську, Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську області;
2) територіальне управління, розташоване у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Вінницьку, Житомирську, Рівненську, Хмельницьку, Чернівецьку області;
3) територіальне управління, розташоване у місті Миколаєві, що поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області;
4) територіальне управління, розташоване у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Автономну Республіку Крим, Запорізьку, Херсонську області, місто Севастополь;
5) територіальне управління, розташоване у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську, Полтавську, Сумську, Харківську області;
6) територіальне управління, розташоване у місті Краматорську, що поширює свою діяльність на Донецьку і Луганську області;
7) територіальне управління, розташоване у місті Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ, Київську, Черкаську та Чернігівську області.
Територіальні управління Державного бюро розслідувань є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Територіальні управління Державного бюро розслідувань діють на підставі положень, що затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.
Частини 1-3 та 5 ст. 14 та ст. 19 Закону №794-VIII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) не зазнала змін у порівняні із редакцією Закону №794-VIII (на час призначення позивача на посаду).
Так, Указом Президента України від 05.02.2020 №41/2020, затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.
Організаційна структура Державного бюро розслідувань включає в себе:
1. Центральний апарат: Головне слідче управління; Головне оперативне управління; Головне оперативно-технічне управління; Управління внутрішнього контролю; Управління забезпечення особистої безпеки; Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках; Управління правового забезпечення; Управління міжнародного співробітництва; Управління кадрової роботи та державної служби; Управління режимно-секретної роботи та захисту інформації; Управління фінансової діяльності та бухгалтерського обліку; Управління забезпечення діяльності; Управління інформаційних технологій; Відділ по роботі з громадськістю та засобами масової інформації; Відділ організаційно-аналітичного забезпечення; Патронатна служба.
2. Територіальні управління: Територіальне управління, розташоване у місті Львові, що поширює свою діяльність на Волинську, Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську області; Територіальне управління, розташоване у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Вінницьку, Житомирську, Рівненську, Хмельницьку, Чернівецьку області; Територіальне управління, розташоване у місті Миколаєві, що поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області; Територіальне управління, розташоване у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Автономну Республіку Крим, Запорізьку, Херсонську області, місто Севастополь; Територіальне управління, розташоване у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську, Полтавську, Сумську, Харківську області; Територіальне управління, розташоване у місті Краматорську, що поширює свою діяльність на Донецьку і Луганську області; Територіальне управління, розташоване у місті Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ, Київську, Черкаську та Чернігівську області.
3. Інститут підготовки кадрів Державного бюро розслідувань та Науково-дослідний інститут судових експертиз Державного бюро розслідувань.
Наказом Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» затверджено структуру Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Хмельницькому. Вказаним Наказом також визнано таким, що втратив чинність наказ державного бюро розслідувань від 05.11.2019 №308 «Про затвердження організаційної структури територіальних управлінь Державного бюро розслідувань».
Наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №200 дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому» затверджено зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Хмельницькому.
Зміни до штатного розпису на 2020 рік №6 територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, затверджені наказом ДБР від 20.10.2020 №200 дск передбачають виведення з штатного розпису Слідче управління разом із Першим слідчим відділом (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції). Натомість до штатного розпису введено слідчі відділи (з дислокацією у окремих обласних центрах).
Зміни введено в дію з 01.03.2021, на підставі п. 5 Наказу ДБР від 30.12.2020 №303 дск «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань».
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону №794-VIII (в редакції Закону України №720-IX від 17.06.2020, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
За приписами ч. 1 ст. 14 Закону №794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
Згідно з ч.3 ст.5 Закону України "Про державну службу" дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходила службу у ТУ ДБР, розташованому у місті Хмельницькому, на посаді, що була віднесена до державної служби, відтак порядок її звільнення з посади врегульовано Законом України «Про державну службу».
За визначеннями, що містять у статтях 1 та 2 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави;
державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.
За приписами ч. 1 ст. 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється:
1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);
2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);
3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);
4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 871 цього Закону);
5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);
6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);
7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;
8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади";
9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 881 цього Закону).
Відповідно до частин 1, 3, 4 ст. 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
11) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.
Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Як було вказано вище, відповідно до наказу ДБР від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» у структурі ТУ ДБР у м. Хмельницькому слідчого управління, а також першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР у м. Хмельницькому, Тобто, відбулось скорочення посади внаслідок зміни у структурі ТУ ДБР у м. Хмельницькому.
Як вже зазначалась, згідно із наказом ДБР від 20.10.2020 №200 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому», а саме додатком №6 «Зміни до штатного, розпису на 2020 рік №6», що вводяться в дію з 01.03.2021, виведено з штатного розпису перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР у м. Хмельницькому, тобто, відбулось скорочення посади внаслідок зміни штатного розпису.
Також, з порівняльного аналізу попередньої та нової структури та штатного розпису ТУ ДБР у м. Хмельницькому згідно вказаних наказів вбачається, що в ТУ ДБР у м. Хмельницькому фактично відбулися організаційно-структурні зміни, крім того, з 27.12.2019 Державне бюро розслідувань припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади та змінило статус на державний правоохоронний орган, що стало правовою підстави для скорочення посад державних службовців.
Як відомо, накази від 05.11.2019 №308, від 15.10.2020 №581, від 20.10.2020 №200ДСК оскарженні не були.
Також, колегія суддів зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 №117-ІХ, абзац другий частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» виключено, а саме, скасовано норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.
02.02.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 №378-ІХ, яким внесені зміни до Кодексу законів про працю України, а 13.02.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-ІХ щодо внесення аналогічних змін у Закон України «Про державну службу».
Вказаними законами змінено порядок скорочення державних службовців, зокрема, внесено зміни до статей 22 та 87 Закону №889-VIII, якими врегульовано питання звільнення державних службовців. Обмежено дію законодавства про працю на подібні правовідносини, а відповідні правовідносини врегульовано нормами Закону України «Про державну службу», що виключає необхідність застосування імперативних норм законодавства, про працю в частині закріпленого обов`язку переведення особи, посада якої скорочується, на рівнозначну або нижчу посаду.
Зважаючи на вказані норми, колегія суддів погоджується з правовою позицією відповідача, що оскільки скорочення посади ОСОБА_1 відбувалося внаслідок введення іншої категорії посад, при тому, що переведення працівників однієї категорії посад на іншу чинним законодавством не передбачено, як Законом №794-VIII, так і Законом №889-VIII (тобто із посади державної служби без проведення конкурсу на посаду рядового та начальницького складу, так і навпаки) особи, що займали такі посади, підлягали звільненню шляхом припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
Позивач вказує, що відповідно до пп. 4 п. 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 №305-IX працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України "Про Державне бюро розслідувань" з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань. Та вважає, що вказана норма є гарантією працівників ДБР, які на конкурсних засадах обіймали посаду слідчого раніше та можуть бути звільнені лише в загальному порядку, а не внаслідок зміни статусу посади з державної на посади для осіб рядового і начальницького складу.
Колегія суддів не може погодитись з вказаною тезою апеляційної скарги.
Так, Європейський суд з прав людини вважає, що право на доступ до публічної служби не є абсолютним. У разі коли є конфлікт декількох прав, кожне з яких гарантоване Конвенцією, варто зважити всі інтереси, що поставлені на карту. У разі якщо держава зобов`язана однаково забезпечувати права, які гарантовані Конвенцією і між якими існує конфлікт, та якщо захист одного права призведе до втручання в інше право, саме держава покликана обрати адекватний засіб для того, щоб відповідне втручання у право було пропорційним і таким, що переслідує легітимну мету. Втручання може вважатись необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає невідкладній соціальній потребі і здійснені національними органами засоби є відповідними та достатніми (див. mutatis mutandis пунктів 123, 124 рішення ЄСПЛ від 12 червня 2014 року у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії»).
На час призначення позивача на посаду слідчого, вона дійсно проходила конкурс, втім у відповідності приписів Типового порядку проведення відкритого конкурсу для призначення на посади у Державному бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.2017 №1069 (кваліфікаційний іспит, який передбачає тестові питання та завдання практичного характеру, та в у разі успішного проходження даного єтапу - співбесіда). На даний час, відповідно до Порядку проведення відкритого конкурсу на зайняття посад працівників ДБР, затвердженого наказом ДБР від 24.01.2020 №22 кандидат на зайняття  посад осіб рядового та начальницького складу має успішно скласти кваліфікаційний іспит, пройти співбесіду, військово-лікарську комісія, тестування на фізичну підготовку.
Крім того, як вже зазначала колегія суддів з 27.12.2019 Державне бюро розслідувань припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції, та змінило статус на державний правоохоронний орган, що говорить про те, що підходи до функціонування даного органу повністю змінились. Отже, на думку колегії суддів, у даному випадку, втручання суб`єкта призначення у право працівника обіймати посаду публічної служби, яке переслідує легітимну мету є пропорційним та має правомірний характер.
Також, з 27.12.2019 до Закону №794-VIII була введена ст. 143, відповідно до якої державні службовці можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України "Про державну службу".
Особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань, у тому числі з територіального управління до центрального апарату Державного бюро розслідувань, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади.
Переведення осіб рядового і начальницького складу може здійснюватися за їхньою ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи Державного бюро розслідувань, які порушили питання про переведення.
Колегія суддів звертає увагу, що формулювання «можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду» не передбачає обов`язку ДБР вчинити такі дії, тобто містить елемент дискреції державного органу.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні адміністративного позову та не вбачає порушення приписів ч. 2 ст. 2 КАС України з боку відповідача при прийнятті спірного наказу.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 310, 315-316, 321-322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кротюка О.В. залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Постанова в повному обсязі складена 13 червня 2022 року.

Головуючий суддя                                                                      В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                    І.О. Грибан