ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 року 
м. Київ
справа №640/29405/20
адміністративне провадження № К/9901/32794/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,
суддів - Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,
розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №640/29405/20
за позовом ОСОБА_1 
до Міністерства юстиції України
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку
за касаційною скаргою Міністерства юстиції України
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року (головуючий суддя: Вєкуа Н.Г.)
і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року (головуючий суддя: Губська Л.В., Епель О.В., Степанюк А.Г.).
УСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У листопаді 2020 року ОСОБА_1 пред`явила позов до Міністерства юстиції України, у якому просила суд:
1.1. визнати протиправними дії відповідача щодо повідомлення їй про наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»;
1.2. визнати протиправним і скасувати наказ відповідача від 1 жовтня 2020 року №3039/к «Про звільнення» у редакції наказу від 19 жовтня 2020 року №3185/к;
1.3. поновити її на посаді начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України з 19 жовтня 2020 року;
1.4. зобов`язати відповідача запропонувати їй, з урахуванням кваліфікаційних вимог, усі посади в Міністерстві юстиції України державної служби категорії «Б» та «В», вакантні станом на день видання наказу про поновлення її на роботі;
1.5. стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня ухвалення судового рішення.
2. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що відповідач протиправно звільнив її з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», оскільки перейменування структурного підрозділу й віднесення його до складу іншого самостійного департаменту не може вважатись скороченням посади державної служби.
2.1. Також ОСОБА_1 указувала, що зміна посадового окладу є фактично зміною істотних умов праці, проте вона не подавала заяву на ім`я керівника державного органу про звільнення чи переведення на іншу посаду у зв`язку зі зміною істотних умов, а тому вважається, що вона надала згоду на продовження проходження державної служби.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року позов задоволено частково:
3.1. визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства юстиції України від 1 жовтня 2020 року №3039/к «Про звільнення» у редакції наказу Міністерства юстиції України від 19 жовтня 2020 року №3185/к;
3.2. поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України з 19 жовтня 2020 року або на рівнозначній посаді в Міністерстві юстиції України;
3.3. стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня ухвалення судового рішення в розмірі: 204367,28 грн;
3.4. у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
4. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Міністерство юстиції України зберегло структурні одиниці з тими ж посадовими обов`язками, які були покладені на головних спеціалістів та начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату, тому перейменування структурного підрозділу, у якому ОСОБА_1 займала посаду начальника відділу, і віднесення його до складу іншого самостійного Департаменту не може вважатись скороченням посади державної служби, отже звільнення з таких підстав є протиправним.
4.1. У цьому контексті суд також дійшов висновку, що з метою ефективного захисту прав позивачка має бути поновлена на посаді, з якої її було незаконно звільнено, або на рівнозначній посаді, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
4.2. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо повідомлення позивачці про наступне вивільнення, суд указав, що таке повідомлення є лише процедурним моментом і не породжує правових наслідків для неї, а таким рішенням є наказ про звільнення, який має бути скасований через його протиправність.
4.3. Водночас суд указав, що позовна вимога про зобов`язання відповідача запропонувати позивачці вакантні посади на день видання наказу про поновлення на роботі не може бути задоволена, оскільки належним й ефективним способом захисту її прав є поновлення на попередній або рівнозначній посаді.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
5. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року частково задоволено апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, а саме:
5.1. рішення суду першої інстанції змінено в мотивувальній частині та доповнено абзац третій резолютивної частини рішення висловом: «або нижчій посаді (за її згодою)».
5.2. у іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
6. Апеляційний суд відхилив доводи відповідача щодо відсутності у нього обов`язку пропонування ОСОБА_1 іншої роботи під час звільнення. 
6.1. Одночасно з цим, покликаючись на приписи частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач повинен був запропонувати ОСОБА_1 вакантні посади, однак цього не зробив.
6.2. На цій основі апеляційний суд констатував, що відповідач порушив процедуру звільнення позивачки з роботи.
7. Разом з цим, апеляційний суд указав на помилковість висновку суду першої інстанції про відсутність факту скорочення посади державної служби, яку займала позивачка.
7.1. У цьому контексті апеляційний суд зазначив, що у матеріалах справи є накази відповідача про введення в дію зміни до штатного розпису на 2020 рік апарату Міністерства, відповідно до яких зі штатного розпису виведено (скорочено) посаду, на якій працювала позивачка.
7.2. На основі цього апеляційний суд констатував, що висновок місцевого суду про фактичне перейменування відділів та перерозподіл функціональних обов`язків спростовується наявними у справі доказами.
7.3. Водночас апеляційний суд зазначив, що висновок суду першої інстанції стосовно протиправності наказу про звільнення позивачки є правильним, проте з інших підстав.
8. Разом з цим, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про необхідність виходу за межі позовних вимог і зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді, з якої її було звільнено, або на рівнозначній посаді. 
8.1. Одночасно з цим, покликаючись на доводи позовної заяви, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність доповнення резолютивної частини рішення місцевого суду висловом «або на нижчій посаді (за її згодою)».
9. Зрештою суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та відзивів
10. У вересні 2021 року Міністерство юстиції України звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на вказані судові рішення, просить їх скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
11. В обґрунтування підстав касаційного оскарження покликається на пункти 2, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»).
11.1. У контексті посилань на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16 червня 2021 року у справі №440/1964/20, від 15 липня 2021 року у справі №140/6353/20, однак вони не релевантні до спірних правовідносин.
11.2. Водночас, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень статті 87 Закону України «Про державну службу». Стверджує, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у нього обов`язку запропонувати позивачці вакантні посади під час звільнення.
12. У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, просить цю скаргу залишити без задоволення через її необґрунтованість.
12.1. Серед іншого, позивачка заперечує правильність твердження відповідача щодо тлумачення ним частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу». Вважає, що у відповідача були відсутні дискреційні повноваження стосовно пропонування їй вакантної посади при звільненні.
13. У грудні 2021 року Міністерство юстиції України подало додаткові пояснення до касаційної скарги. З-поміж іншого, скаржник указує на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20, щодо застосування частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» у разі звільнення державного службовця у зв`язку зі скороченням посади внаслідок зміни структури й штатного розпису. Вважає, що така правова позиція підтверджує його доводи стосовно неправильного тлумачення закону і помилкове задоволення позову судами попередніх інстанцій.
14. Також у грудні 2021 року ОСОБА_1 подала письмові заперечення, у яких, серед іншого, вказує, що постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20, на яку посилається скаржник, не є релевантною до спірних правовідносин, позаяк у ній йшлося про звільнення у період випробувального терміну, а таких обставин у її справі немає.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
15. З 16 лютого 2017 року ОСОБА_1 працювала в Міністерстві юстиції України.
16. З 8 січня 2020 року наказом від 28 грудня 2019 року №4484/к ОСОБА_1 була призначена за переведенням на посаду начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України.
17. Наказом Міністра юстиції від 28 липня 2020 року №2359/к затверджено структуру апарату Міністерства юстиції України та штатну чисельність працівників.
18. З 5 серпня 2020 року введено в дію зміни до штатного розпису на 2020 рік апарату Міністерства юстиції України.
18.1. Відповідно до цих змін зі штатного розпису Міністерства юстиції України виведено відділ судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату та посаду начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи.
19. 1 вересня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено про звільнення у зв`язку зі змінами в структурі Міністерства юстиції України, зокрема, у зв`язку із скороченням в Департаменті з питань судової роботи структурної одиниці - відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату і, відповідно, посади начальника зазначеного відділу.
20. Наказом Міністерства юстиції України від 1 жовтня 2020 року №3039/к, зі змінами відповідно до наказу від 19 жовтня 2020 року №3185/к, ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади з 19 жовтня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
21. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
22. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
23. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі також - «Закон №889-VIII», у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).
24. Пункт 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.
25. Приписами частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
26. За змістом частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
IV. ОЦІНКА СУДУ
27. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
28. Водночас суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги <…> у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
29. Згідно з ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2021 року касаційне провадження в цій справі відкрито з метою перевірки доводів скарги, яка подана на підставі пунктів 2 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
30. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, Міністерство юстиції України посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» у контексті тлумачення повноважень роботодавця.
31. Так, скаржник ставить під сумнів правильність інтерпретації цієї норми судом апеляційної інстанції, який дійшов висновку, що у ній йдеться про обов`язок, а не право суб`єкта призначення або керівника державної служби з працевлаштування працівників, що вивільняються. 
32. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах цих доводів касаційної скарги, Суд виходить із такого.
33. Предметом спору у цій справі є правомірність наказу відповідача, яким позивачку звільнено з 19 жовтня 2020 року з роботи у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
34. Колегія суддів зауважує, що на час виникнення спірних правовідносин пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» діяв у редакції Закону №117-IX від 19 вересня 2019 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади».
35. Натомість частини третя статті 87 Закону України «Про державну службу» діяла у редакції Закону України від 14 січня 2020 року №440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» (далі також - «Закон №440-IX»), який набрав чинності 13 лютого 2020 року.
36. Так, Законом №440-IX були внесені зміни, серед іншого, до статті 87 Закону України «Про державну службу», частину третю якої доповнено новим абзацом наступного змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».
37. У контексті доводів касаційної скарги колегія суддів зауважує, що після відкриття касаційного провадження Верховний Суд сформував правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції Закону України від 14 січня 2020 року №440-ІХ), виклавши його у низці постанов, зокрема від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20, від 30 листопада 2021 року у справі 480/4055/20, від 8 грудня 2021 року у справі №380/3646/20, від 23 грудня 2021 року у справі №380/3551/20, від 28 квітня 2022 року у справі №380/3580/20, від 14 липня 2022 року у справі №380/3838/20, від 19 липня 2022 року у справах №380/3671/20, №380/3753/20, від 28 липня 2022 року у справі №420/5198/21.
38. Цей висновок полягає в тому, що вжите у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу» слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
39. У межах наведеного висновку Суд також зауважив, що за змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року №86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
40. На цій основі Суд констатував, що із набранням чинності Законом №440-IX від 14 січня 2020 року законодавець надав можливість суб`єкту призначення або керівнику державної служби розірвати трудовий договір з державним службовцем з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу. Водночас аналіз положень Закону України «Про державну службу» свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
41. Указаний висновок є релевантним до цієї справи, підстави для відступу від наведеного розуміння/тлумачення частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» відсутні.
42. Водночас колегія суддів ураховує, що суд апеляційної інстанції встановив, що внаслідок введення в дію зміни до штатного розпису на 2020 рік апарату Міністерства юстиції України була скорочена посада, яку займала позивачка.
43. За таких обставин, Верховний Суд приймає доводи касаційної скарги Міністерства юстиції України і констатує, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне тлумачення частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» і дійшли хибного висновку, що звільнення позивачки відбулось із порушенням норм законодавства.
44. Стосовно доводів Міністерства юстиції України, викладених у контексті посилань на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, колегія суддів звертає увагу на таке.
45. Загалом є обґрунтованими аргументи скаржника стосовно нерелевантності до спірних правовідносин висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі №140/6353/20, від 16 червня 2021 року у справі №440/1964/20, адже правовідносини у вказаних справах та у справі ОСОБА_1 не є подібними.
46. Варто зауважити, що і у справі №140/6353/20, і у справі №440/1964/20 суд касаційної інстанції не прийняв нового рішення, формуючи правові висновки, а передав справи на новий розгляд до суду першої інстанції внаслідок недотримання судами принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
47. Водночас у справі №140/6353/20 державного службовця не було належним чином повідомлено про наступне звільнення. Верховний Суд зазначив про необхідність застосовувати до спірних правовідносин, що виникли після 13 лютого 2020 року, норми Закону №889-VIII, а не КЗпП України. Однак, враховуючи задоволення позовних вимог судами попередніх інстанцій та поновлення державного службовця, суд Верховний Суд вказав про таку можливість роботодавця лише за наявності вакантних посад. Проте така обставина судами першої та апеляційної інстанцій встановлена не була.
48. Натомість у справі №440/1964/20 працівник (позивач) мав право на соціальну гарантію у виді збереження за ним місця роботи на весь період лікування як особи, яка хворіє на туберкульоз. А тому пріоритетним у правозастосуванні до спірних правовідносин є не Закон №889-VIII, а Закон України «Про протидію захворювання на туберкульоз».
49. З огляду на це колегія суддів вважає слушними доводи скаржника стосовно помилкового посилання суду апеляційної інстанції на висновки Верховного Суду в указаних справах, оскільки вони не релевантні до спірних правовідносин.
50. Водночас колегія суддів зауважує, що відступлення від висновку, про яке йдеться в пункті 2 частини четвертої статті 328 КАС України, насамперед передбачає подібність правовідносин. Позаяк ця обставина відсутня і скаржник сам доводить неподібність правовідносин зі справами №140/6353/20, №440/1964/20, то указана підстава касаційного оскарження по своїй суті є необґрунтованою і Судом відхиляється. 
51. Узагальнивши викладене, Верховний Суд констатує, що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з 19 жовтня 2020 року відповідач прийняв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України, якими регулюються спірні правовідносини, тож підстави для його скасування відсутні.
52. Оскільки позовні вимоги про поновлення позивачки на посаді й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення, який визнаний судом правомірним, то в цій частині вимог теж відсутні підстави для задоволення позову.
53. Відповідно до частини третьої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд. 
54. Частинами першою, третьою статті 351 КАС України визначено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
54.1. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
55. З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає касаційну скаргу частково обґрунтованою, а оскаржувані судові рішення незаконними. 
56. Водночас часткова невмотивованість доводів касаційної скарги не впливає на обґрунтованість її вимог в цілому.
57. Суди попередніх інстанцій позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково і Міністерство юстиції України оскаржує судові рішення саме у частині вимог, які були задоволені.
58. Зважаючи на вказане, оскаржувані судові рішення належить скасувати у частині задоволених позовних вимог з прийняттям нової постанови про відмову у їхньому задоволенні.
59. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрат не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.
2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року скасувати у частині задоволених позовних вимог.
3. Прийняти в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
4. У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

…………………………………

…………………………………

…………………………………
Н.М.          Мартинюк
А.Г.          Загороднюк
В.М.          Соколов,
Судді          Верховного Суду