П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року
м. Рівне

Справа № 567/1388/21
Провадження № 22-ц/4815/887/22

Головуючий в Острозькому районному суді 
Рівненської області: суддя Василевич О.В.
Час, дата і місце проголошення рішення суду першої інстанції
(вступної та резолютивної частин):
12 год. 15 хв. 05 квітня 2022 року 
в м. Острог Рівненської області
Повний текст складено: 15 квітня 2022 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Добродій Оксани Михайлівни та ОСОБА_2 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 05 квітня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,
в с т а н о в и в :
       У жовтні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Мотивувала свою вимогу тим, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23.11.2005 у справі №2-6016/05 з ОСОБА_2 стягнуто на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з 01.06.2005 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання рішення 15.05.2007 видавався виконавчий лист №2-6016, який знаходиться на виконанні у органі державної виконавчої служби. При цьому заочним рішенням Рівненського міського суду від 02.02.2012 у справі №2-4036/11 було припинено її право на отримання аліментів та змінено місце проживання дитини. Однак вказане заочне рішення було скасовано постановою Рівненського апеляційного суду від 28.01.2021. ОСОБА_1 вважала, що у зв`язку із скасуванням заочного рішення вона має право на отримання аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 за весь період – з моменту їх стягнення і до досягнення дитиною повноліття у розмірі, але відповідно до ч.1 ст.196 СК України, тобто не більшому розмірі, аніж 100 відсотків самої заборгованості. Стверджувала, що ОСОБА_2 з дня присудження аліментів і до досягнення спільною донькою повноліття взагалі не сплачував аліменти на її утримання, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам від 15.07.2021.
       З наведених мотивів просила стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01.07.2005 по 30.08.2020 у розмірі 220 445,62 грн.
       Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 05 квітня 2022 року позов задоволено частково. 
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01.07.2005 по 28.02.2012 у розмірі 40 703, грн. 
       Суд першої інстанції при ухваленні рішення виходив і того, що несплата відповідачем аліментів з 01.03.2012 по 31.08.2020 (дата досягнення дитиною повноліття) була пов`язана з ухваленням заочного рішення Рівненським міським судом Рівненської області від 02 квітня 2012 року, яким припинялось стягнення з нього аліментів та визначалось з ним місце проживання дитини, а відтак відсутня вина відповідача у несплаті аліментів у цей період.
       Щодо стягнення неустойки за період з 01.06.2005 по 28.02.2012, то суд взяв до уваги те, що у справі № 567/1286/19 вирішувались вимоги про стягнення пені за цей період, судом попередньої інстанції вони були частково задоволені, але за результатами перегляду тієї справи постановою Рівненського апеляційного суду від 03.11.2020 у задоволенні позову було відмовлено. Апеляційний суд мотивував свою постанову, керуючись принципами преюдиційності, посилаючись на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02.02.2012 р. у справі № 2-4036/11. Оскільки згодом було скасовано й заочне рішення, то встановленні ним обставини не можуть вважатися преюдиційними і це спонукало до висновку, що спір між сторонами про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 01.06.2005 по 28.02.2012 не був вирішений. Позаяк заборгованість зі сплати аліментів у вказаний період становила 40 703, 62 грн., ґрунтуючись на ч.1 ст.196 СК України, суд дійшов до переконання про стягнення з відповідача пені у розмірі 100 % заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.07.2005 по 28.02.2012 у відповідній сумі.
       На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
       На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що провадження в справі підлягало закриттю, адже Острозьким районним судом розглядався позов ОСОБА_1 , до нього про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Так, 05.08.2020 Острозьким районним судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 32 472,84 грн., але постановою Рівненського апеляційного суду від 03.11.2020 рішення суду було скасовано. Суд апеляційної інстанції взяв до уваги те, що заочним рішенням суду визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом зі своїм батьком ОСОБА_2 , а з 2011 року ОСОБА_1 не брала участі у витратах на утримання малолітньої доньки. Також в квітні 2009 року ОСОБА_1 пред`являла позов до відповідача про стягнення простроченої заборгованості по аліментах з врахуванням індексу інфляції та неустойки. Після цього відповідач повністю погасив борг і вказаний позов було залишено без розгляду в зв`язку із повторною неявкою ОСОБА_1 , що підтверджує факт відсутності боргу у відповідний період. Оскільки позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного права в липні 2022 року, тобто після спливу загального трирічного строку позовної давності пред`явлення позовної вимоги про стягнення заборгованості по аліментах та спливу спеціального річного строку позовної давності щодо пред`явлення позовної вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені), тому відповідач вважав, що необхідно застосувати передбачені ст. 267 ЦК України наслідки спливу позовної давності.
       З викладених підстав просив скасувати рішення суду першої інстанції та в позові відмовити.
       З підстав незаконності та необґрунтованості, рішення суду попередньої інстанції оскаржено й представником позивача – адвокатом Добродій О.М.
       У поданій апеляційній скарзі зазначала про помилковість висновків суду, що вина відповідача у несплаті аліментів з 01.03.2012 по 31.08.2020 виключається тим, що заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02.02.2012 припинялось стягнення аліментів та визначалось місце проживання спільної доньки з батьком. На переконання адвоката, підстави для звільнення відповідача від сплати пені відсутні. Зважала на те, що ОСОБА_2 взагалі не сплачував(є) аліменти на утримання дитини сторін, що підтверджується розрахунком органу виконавчої служби, який є єдиним і належним доказом для підтвердження такої обставини. 
       Зважаючи на це, просила рішення Острозького районного суду від 05 квітня 2022 року скасувати частково, а саме в частині відмови у задоволенні позовних вимог, і в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за період з 01.03.2012 по 31.08.2020 у сумі 179742,00 грн.
       Також представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, де вона просила відмовити останньому у задоволенні його вимог, а рішення суду в частині стягнення з неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 01.07.2005 по 28.02.2012 у розмірі 40 703,62 грн. - залишити без змін.
       Відзив на апеляційну скаргу сторонами у справі не подавався. 
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи і заперечення сторін, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та відмову в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Добродій О.М. 
       Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
       Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправомірною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 155 СК України).
       Матеріалами справи з`ясовано, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23.11.2005 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання доньки – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше аніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з 01.06.2005 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       На виконання вказаного рішення 15.05.2007 видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні у Відділі Державної виконавчої служби у м. Рівне Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).
       Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.
       Згідно з ч.1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
       Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 15.07.2021 по виконавчому провадженню № 11087897 ОСОБА_2 має заборгованість за період з 01.06.2005 по 31.08.2020 у розмірі 220 445,62 грн.
       Норма частини 3 ст. 195 СК України вказує, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.        Частиною 8 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
       Оскільки матеріали справи не містили інформації щодо оскарження і спростування цього розрахунку в суді в межах встановленого законом спору або ж з приводу розгляду певного питання органом державної виконавчої служби, за наслідками якого було б здійснено перерахунок чи внесено уточнення, виправлення тощо, тому цей документ підлягає безумовному врахуванню судом.
       Щодо пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів, то до позовної заяви надавався відповідний розрахунок, відповідно до якого її розмір за період з 01.07.2005 по 30.08.2020 становить 4 370 925,69 грн.
       Наведений позивачем спосіб обчислення неустойки (пені) узгоджується повністю з висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18), тому береться й апеляційним судом до уваги. 
       Тим паче, відповідач свого розрахунку проти заявлених вимог не здійснив. 
       Між тим, як видно з матеріалів справи, рішенням Острозького районного суду від 05.08.2020 в цивільній справі 567/1286/19 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 32 472,84 грн. 
       У вказаній справі районний суд вирішував спір щодо стягнення пені за період з 01.07.2005 по 28.02.2012, тобто за той період, за який стягнуто неустойку оскаржуваним рішенням. 
       Згодом постановою Рівненського апеляційного суду від 03.11.2020 в справі 567/1286/19 апеляційну скаргу відповідача було задоволено, рішення Острозького районного суду від 05.08.2020 скасовано, а в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення пені від суми несплачених аліментів відмовлено. 
       Беручи до уваги цю постанову, апеляційний суд керувався тим, що існує заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02.02.2012 у справі № 2-4036/11 за позовом ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про зміну місця проживання малолітньої дитини та припинення права на отримання аліментів, яке набрало законної сили, і встановлені ним обставини є преюдиційними, а саме, що спільна дитина сторін, на утримання якої сплачувались аліменти, матір`ю фактично належним чином не утримувалась, кошти витрачались не за призначенням, з 2011 року донька не проживає із матір`ю та на її утриманні не знаходиться. Крім того, не було спростовано тих обставин, що дочка сторін має бажання проживати з батьком, а мати у зв`язку із створенням нової сім`ї та народженням ще однієї дитини не приділяє належної уваги першій донці. Тому колегія суддів вважала, що висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення пені в розмірі, який не перевищує 100% заборгованості зі сплати аліментів в сумі 32472,84 грн. є таким, що не відповідає правам та законним інтересам дитини.
       В подальшому постановою Рівненського апеляційного суду від 28.01.2021 в цивільній справі № 2-4036/11 було скасовано заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02. 02.2012, а у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну місця проживання малолітньої дитини та припинення права на отримання аліментів відмовлено.
       Між тим, апеляційний суд у справі № 2-4036/11 переглядав питання лише в розрізі правомірності та наявності підстав, для визначення місця проживання дитини з батьком саме на час ухвалення скасованого рішення і обставин, які виникли після ухвалення рішення та спонукали до звільнення відповідача в справі 567/1286/19 від сплати пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів за період з 01.07.2005 по 28.02.2012 не з`ясовував. 
       Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів враховує, що в основу постанови апеляційного суду в справі 567/1286/19 лягло не лише заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02.02.2012, а досліджувались та не були спростовані встановлені інші факти, що дали підстави для звільненні позивача від сплати пені за певний період. 
       Згідно з п. 3 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. 
       Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
       Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
       З огляду на те, що виниклий спір відрізняється від спору у справі 567/1286/19 своїми вимогами та обґрунтуваннями, тому правила ст.255 ЦПК України до застосування не підлягають, однак колегія суддів не погоджується із стягненням з відповідача пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів за період з 01.07.2005 по 28.02.2012 через те, що такий спір між сторонами вже вирішений раніше. 
       Тому рішення в частині задоволених позовних вимог не може лишатися чинним. 
       Щодо стягнення пені за період з 01.03.2012 по 31.08.2020, то апеляційний суд погоджується з відсутністю на те відповідних мотивів. 
       Згідно зі ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
       Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
       Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч.1 та 2 ст. 614 ЦК України).
       Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 ч.1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
       У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що у такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
       Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з ч.1 ст. 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
       Частиною 2 ст. 197 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
       Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.
       Очевидно, що за спірних правовідносин заборгованість зі сплати аліментів за період з 01.03.2012 по 31.08.2020 виникла внаслідок скасування заочного рішення 02.02.2012 у справі № 2-4036/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну місця проживання малолітньої дитини та припинення права на отримання аліментів. 
       Отже, заборгованість зі сплати аліментів у відповідний період утворилася не з вини платника аліментів, що правильно встановлено судом попередньої інстанції, тому у задоволенні позову про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів за той час слід відмовити. 
       Мотивом для прийняття нової постанови – про відмову в задоволенні позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Добродій Оксани Михайлівни залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.
       Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 05 квітня 2022 року скасувати. 
        ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
       Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

       
       
Головуючий:                                                        С.В. Хилевич 

Судді:                                                                        Н.М. Ковальчук

                                                                       С.С. Шимків