Постанова                                    
Іменем України
 
23 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 143/1443/18
провадження № 61-12051св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю       «ТАС АГРО ЗАХІД» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 26 березня 2021 року в складі судді Бойка А. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2021 року в складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Голоти Л. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО» (далі - ТОВ «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО») про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі. 
Позовна заява мотивована тим, що між нею та ТОВ «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО»05 січня 2006 року укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого вона передала, а ТОВ «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО» прийняло у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,2433 га, кадастровий номер 0523483800:10:000:0163, що розташована на території Очеретнянської сільської ради, Погребищенського району, Вінницької області. Договір укладено строком на 10 років.
Згодом позивачу стало відомо, що 17 вересня 2010 року Погребищенським відділом Деркомзему у Державному реєстрі земель за № 041005100058 зареєстровано додаткову угоду до договору оренди землі, якою внесено зміни до цього договору, зокрема визначено, що договір укладено строком на 20 років. 
ОСОБА_1 не підписувала з відповідачем додаткову угоду, а про її наявність дізналася лише після закінчення терміну дії договору, у зв`язку з чим просила визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі.
Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року у зв`язку із зміною назви відповідача замінено первісного відповідача - ТОВ «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО» на товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» (далі - ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД»).
Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2020 року прийнята до розгляду заява позивача про зміну предмета позову.
Позивач просила: скасувати запис про проведену реєстрацію Погребищенським відділом Деркомзему від 17 вересня 2010 року за               № 041005100058 та запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення № 39151734 від 10 січня 2018 року про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, площею 3,2433 га, кадастровий номер 0523483800:10:000:0163, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Очеретнянської сільської ради, Погребищенського району, Вінницької області; зобов`язати ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» повернути земельну ділянку.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області 
від 26 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано запис про проведену реєстрацію Погребищенським відділом Деркомзему від 17 вересня 2010 року за № 041005100058 та запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення № 39151734 від 10 січня 2018 року про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, площею 3,2433 га, кадастровий номер 0523483800:10:000:0163, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Очеретнянської сільської ради, Погребищенського району, Вінницької області
Зобов`язано ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 3,2433 га, кадастровий номер 0523483800:10:000:0163, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Очеретнянської сільської ради, Погребищенського району, Вінницької області.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді до договору оренди землі від 14 вересня 2006 року, зареєстрованій 17 вересня 2010 року за № 041005100058, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення від 10 січня 2018 року № 39151734), виконаний не самою ОСОБА_1 , а іншою особою. Тому суд дійшов висновку, що додаткова угода до договору оренди землі є неукладеною. 
З огляду на встановлене, реєстрація права оренди на земельну ділянку за відповідачем на підставі правочину, що є неукладеним, не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню. Урахувавши висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17 та від 19 серпня 2020 року у справі № 358/815/17, суд зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки власнику є ефективним та забезпечить реальне відновлення порушеного права позивача, що є підставою для задоволення позовних вимог.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотання відповідача про призначення додаткової експертизи, апеляційний суд зазначив про недоведеність ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД»наявності виняткових обставин, передбачених частиною другою статті 113 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), для призначення додаткової експертизи.
Зважаючи на те, що позивач дізнався про державну реєстрацію додаткової угоди лише у червні 2018 року, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду в межах строку позовної давності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2021 року ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», надіслало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 26 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2021 року.
У касаційній скарзі відповідач просив суд касаційної інстанції скасувати рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 26 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2021 року і ухвалити нове рішенням, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 06 серпня 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 26 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2021 року та витребував справу із суду першої інстанції.
Справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилався на застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі  № 492/181/16-ц та від 21 січня 2021 року у справі № 824/62/20. Також вказував на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки судами було допущено порушення пунктів 3, 4 частини другої статті 411 ЦПК України (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів). Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про проведення додаткової судової почеркознавчої експертизи для встановлення належності підпису на спірній додатковій угоді позивачу  ОСОБА_1 .
Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Позиції інших учасників 
У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надіслав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказував на безпідставність доводів відповідача та законність оскаржуваних рішень. Просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Фактичні обставини, встановлені судами 
На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку         серія ВН № 024258 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 3,2433 га, кадастровий номер 0523483800:10:000:0163, що розташована на території Очеретнянської сільської ради, Погребищенського району, Вінницької області.
05 січня 2006 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО» (яке змінило назву на ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», орендар) укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,2433 га, кадастровий номер 0523483800:10:000:0163, розташовану на території Очеретнянської сільської ради, Погребищенського району, Вінницької області. 
Цей договір зареєстрований у Вінницькій філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 14 вересня 2006 року за                  № 040683800395.
Відповідно до пункту 4 договору, його укладено строком на 10 років.
17 вересня 2010 року за № 041005100058 у Вінницькій філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» здійснена державна реєстрація додаткової угоди до договору оренди землі, відповідно до умов якої сторони внесли зміни до договору оренди землі, зокрема визначили, що договір оренди землі укладено на 20 років.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 січня 2018 року державна реєстрація іншого речового права (оренди) на спірну земельну ділянку проведена на підставі рішення про державну реєстрацію від 10 січня 2018 року № 39151734.
За висновком судової-технічної та почеркознавчої експертизи від 11 жовтня 2019 року № 5665/5666/19-21, складеного експертами Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, «підписи від імені ОСОБА_1 в додатковій угоді до договору оренди землі (дата 14.09.2006), площею 3,2433 га, кадастровий номер 0523483800:10:000:0163, розташованої на території Очеретянської сільської ради Погребищенського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на а.с. 135 та 151, - виконані не самою ОСОБА_1 , а іншою особою».
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України вказано, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У частині четвертій статті 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) зазначено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі, та згідно зі статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.
Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. 
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.
У разі якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стаття 2  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент вчинення оспорюваних записів про державну реєстрацію) однією з основних засад державної реєстрації прав є гарантування державою достовірності відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно. 
У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.  Ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких земельних ділянок. 
Установивши, що підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді від              14 вересня 2006 року до договору оренди землі від 05 січня 2006 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд, правильно зазначив, що такий правочин відповідно до положень чинного законодавства є неукладеним, а тому дійшов обґрунтованого висновку, що державна реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача як власника спірної земельної ділянки, що є підставою для задоволення позовних вимог.
За частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належним чином надані докази та встановивши фактичні обставини у справі, дійшли правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 у зв`язку із його обґрунтованістю.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2022 року в справі № 143/1424/18 , від 05 квітня 2022 року в справі № 143/1441/18.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Доводи ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» у касаційній скарзі на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 03 червня 2020 року у справі № 492/181/16-ц, від           21 січня 2021 року у справі № 824/62/20 є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
У справі № 824/62/20 суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про недопустимість висновку експерта, складеного за результатами почеркознавчої експертизи, оскільки об`єктом дослідження були електрофотокопії, а не оригінали документів, така експертиза, як підвид криміналістичної експертизи, всупереч вимог Закону України «Про судову експертизу» проведена не державною спеціалізованою установою, а суб`єктом господарювання. 
У справі № 492/181/16-ц предметом спору була вимога про визнання недійсним договору оренди землі, в обґрунтування якої позивач посилався на те, що він не підписував оспорюваний договір. Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з недоведеності позовних вимог, оскільки почеркознавча експертиза не була проведена у зв`язку з відсутністю оригіналу оспорюваного договору, а інші наявні докази у справі свідчили про укладеність такого договору. 
Отже, відсутні підстави вважати, що апеляційний суд у справі, що переглядається, не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.
Доводи касаційної скарги про порушення судами принципу змагальності сторін, зокрема посилання заявника на те, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на недопустимих доказах, яким на його думку є висновок експертизи, та безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про проведення додаткової експертизи, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Як було зазначено вище, на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є, в тому числі, висновки експертів.
Відповідно до вимог статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
За статтею 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).
Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Висновок судово-технічної та почеркознавчої експертизи від 11 жовтня 2019 року № 5665/5666/19-21 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді від 14 вересня 2006 року до договору оренди землі від         05 січня 2006 року, виконані не самою ОСОБА_1 , а іншою особою.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» звернулося до суду із клопотання про проведення додаткової експертизи, обґрунтовуючи це тим, що для проведення дослідження експерту було надано вільні зразки підпису та почерку позивача у недостатній кількості та зі складеного експертного висновку неможливо встановити, який саме із двох наявних у матеріалах справи оригіналах додаткової угоди до договору оренди був предметом дослідження судового експерта.
Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 26 березня 2021 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення додаткової експертизи суд першої інстанції виходив з того, що експерт надав відповіді на всі поставлені перед ним питання, відповіді повні та  чіткі, а тому висновок експерта відповідає вимогам належності, достовірності та допустимості. Тому відсутні підстави для задоволення клопотання про призначення додаткової експертизи.
Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідачем не наведено належних підстав та доказів необґрунтованості, необ`єктивності експертного висновку, недостовірності і недопустимості його як доказу у цій справі.
Отже, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, правомірно відмовив у задоволенні клопотання про призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи. 
Аналогічне клопотання у суді апеляційної інстанції відповідач не заявляв.
Верховний Суд також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
Доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
Проаналізувавши зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що суди правильно застосовали норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалили законні і обґрунтовані рішення в цій справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо розподілу судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат                                                                                                                        
За пунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» залишити без задоволення.
Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 26 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 червня         2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           В. М. Ігнатенко
 
С. О. Карпенко
 
В. А. Стрільчук