ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 липня 2022 року                                                                                   
м. Чернівці
Справа № 727/7635/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О.
суддів Владичана А.І., Половінкіної Н.Ю.
секретар Тодоряк Г.Д.
позивач  ОСОБА_1 
відповідачі Державна казначейська служба України, Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного округу
апеляційна скарга Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного округу на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 2 лютого 2022 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Маковійчук Ю.В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.
Позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 062 768 гривень 18 копійок та 268 734 гривні 11 копійок в рахунок відшкодування заподіяної йому матеріальної шкоди, що складається з витрат на правову допомогу та транспортні витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 квітня 2016 року позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 КК України. 

19 квітня 2016 року відносно нього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначено розмір застави в сумі 250 796 гривень.

25 липня 2016 року органом досудового розслідування було повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 368, частиною 3 статті 369 КК України.

31 липня 2016 року обвинувальний акт за вищевказаним обвинуваченням було скеровано до суду. 

22 жовтня 2018 року прокурором було змінено обвинувачення, відповідно до якого позивач був обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 369 КК України.
Зазначав, що вироком Шевченківського районного суду міста Чернівці від 13 лютого 2019 року його було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 369 КК України та виправдано на підставі пункту 1 частини 1 статті 373 КПК України, за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. 
Однак 11 квітня 2019 року Чернівецьким апеляційним судом вказаний вирок було скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.
20 травня 2021 року процесуальним прокурором у кримінальному провадженні винесена постанова про відмову від пред`явленого обвинувачення, оскільки в ході розгляду справи в суді не встановлені достатні докази для доведення винуватості позивача і вичерпані можливості їх отримання, та закриття кримінального провадження № 42015160690000048 від 18 вересня 2015 року відносно нього на підставі пункту 2 частини 2 статті 284 КПК України.
На підставі вказаної постанови прокурора ухвалою Шевченківського районного суду місті Чернівці від 25 травня 2021 року було закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 284 КПК України у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.
За час незаконного кримінального переслідування, яке тривало з 14 квітня 2016 року по 25 травня 2021 року, тобто протягом 61 місяця 11 днів, він був звільнений із Державної прикордонної служби та був поновлений на роботі лише через два роки на підставі рішення Вінницького апеляційного адміністративного суду від 8 лютого 2018 року. 
Після поновлення на роботі позивач зазнавав постійних переведень на нижчі посади в інші регіони, стан його здоров`я за час перебування під слідством також погіршився, всі ці обставини привели до глобальної зміни його життєвого укладу та завдало йому значних моральних страждань.
Окрім того, під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи позивачем були понесені витрати на правову допомогу в розмірі 267 200 гривень та транспортні витрати в розмірі 1534 гривні 11 копійок.
Підтвердженням понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 267 200 гривень в кримінальному провадженні є наявні в матеріалах даної справи договір № 4 від 16 квітня 2016 року, договір № 4 від 11 квітня 2019 року, договір № 6 від 10 травня 2019 року про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Калюжним Д.Г. та договір б/н від 10 серпня 2016 року про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Дем`яновим С.М. 
Підтвердженням понесення позивачем транспортних витрат , необхідних для прибуття на судові засідання в кримінальному провадженні, в сумі 1534 гривні 11 копійок є наявні в матеріалах даної справи проїзні документи на автобус та посадочні документи на поїзд. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 2 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 650 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 267 200 гривень в рахунок відшкодування витрат на надання правової допомоги.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог, суд виходив з того, що у позивача виникло право на відшкодування шкоди відповідно до пункту 1-1 статті 2 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме інше рішення суду (в даному випадку ухвали про закриття провадження у зв`язку із відмовою прокурора від обвинувачення), яким встановлено факт незаконного повідомлення про підозру ОСОБА_1  у вчиненні кримінального правопорушення та кримінального переслідування останнього. 
Враховуючи фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивача та негативні наслідки, які для нього настали у зв`язку із порушенням його прав, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважав за необхідне визначити розмір морального відшкодування в сумі 650 000 гривень.
Суд також вважав доведеними суму понесених позивачем витрат на надання юридичної допомоги під час кримінального провадження в сумі 267 200 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь транспортних витрат, суд першої інстанції посилався на те, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема, статтею 3 вказаного Закону, не передбачено право на відшкодування таких витрат.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного округу просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.
Відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення відповідно до пункту 2 частини 2 статті 284 КПК України, не передбачає у особи виникнення права на відшкодування шкоди у розмірах і порядку, передбачених цим законом.
Окрім того, з урахуванням вимог Закону про порядок відшкодування шкоди, розмір відшкодування позивачу моральної шкоди становить 396 500 гривень, що майже вдвічі менше, аніж визначено в рішенні судом першої інстанції. 
Також необґрунтованим є визначення судом першої інстанції сум, сплачених позивачем у зв`язку з наданням йому правової допомоги.
Суд першої інстанції не врахував, що позивачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Позивач, всупереч вимогам законодавства, не залучив державу Україну в якості відповідача до участі у даній справі.
З огляду на вищевказане, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України є безпідставними.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Судом встановлено, що 18 вересня 2015 року органом досудового розслідування військової прокуратури Південного регіону внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження за № 42015160690000048.
14 квітня 2016 року ОСОБА_1 у вищевказаному кримінальному провадженні слідчим військової прокуратури Південного регіону України повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 КК України.
19 квітня 2016 року щодо ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою та визначено розмір застави у сумі 250 796 гривень, яка того ж дня була внесена ним на відповідний рахунок Державного казначейства.
25 липня 2016 року органом досудового розслідування ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 368, частиною 3 статті 369 КК України.
31 липня 2016 року військовою прокуратурою Південного регіону України затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 368, частиною 3 статті 369 КК України, та скеровано його до суду.
22 жовтня 2018 року прокурором змінено обвинувачення в порядку статті 338 КПК України та складено новий обвинувальний акт, відповідно до якого ОСОБА_1 був звинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 369 КК України.
Вироком Шевченківського районного суду міста Чернівці від 13 лютого 2019 року ОСОБА_1 було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 369 КК України та виправдано на підставі пункту 1 частини 1 статті 373 КПК України, за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.
11 квітня 2019 року Чернівецьким апеляційним судом вирок Шевченківського районного суду міста Чернівці від 13 лютого 2019 року, скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.
20 травня 2021 року процесуальним прокурором у кримінальному провадженні винесена постанова про відмову від пред`явленого обвинувачення та закриття кримінального провадження № 42015160690000048 від 18 вересня 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_1 відповідно до пункту 2 частини 2 статті 284 КПК України.
На підставі вказаної постанови прокурора Шевченківським районним судом міста Чернівці 25 травня 2021 року винесена ухвала, якою прийнято відмову прокурора від пред`явленого обвинувачення та закрито кримінальне провадження № 42015160690000048 від 18 вересня 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини 2 статті 284 КПК України, у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону.
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов про стягнення моральної шкоди на користь позивача в сумі 650 000 гривень, не врахував наступне.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до статті 2 Закону України  «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 травня 2021 року у справі № 725/3507/16к кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 було закрито за пунктом 2 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.
Враховуючи те, що друга стаття Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» містить вичерпний перелік підстав відшкодування державою шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення відповідно до пункту 2 частини другої статті  284 КПК України, не передбачає у особи виникнення права на відшкодування моральної шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим законом.
Отже, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що є підстави для відшкодування моральної шкоди на підставі вищевказаного закону, оскільки закриття кримінального провадження відбулось не у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, тобто не на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України. Вказана підстава не є тотожною підставі за якою закрито кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_1 , а саме передбаченій пунктом 2 частини другої статті 284 КПК України.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.
Разом із тим, позивач не позбавлений права на судовий захист своїх прав у інший передбачений чинним законодавством спосіб.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 530/1154/16-ц.
Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи та транспортних витрат 
Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про наявність підстав для стягнення на користь позивача понесених ним витрат на правову допомогу в сумі 267 200 гривень, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, витрати на правову допомогу, які просив стягнути позивач на його користь, були понесені ним під час розгляду кримінальної справи по обвинуваченню  його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 369 КК України.
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством.
Згідно статті 118 КПК України  процесуальні витрати складаються із  витрат на правову допомогу , витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження;  витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів , витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів.
У відповідності до статті 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.
Відповідно до статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат у цивільній справі мав проводити суд, який ухвалював судове рішення у справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть підлягати до стягнення як збитки.
Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018 року у справі справа № 522/22008/15-ц також роз`яснено, що тлумачення статей 79, 85 ЦПК (у редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить, що судові витрати по своїй суті не є збитками в розумінні статті 22 ЦК і не можуть стягуватися за правилами для відшкодування збитків.
У постанові від 17 червня 2020 року у справі  № 598/1781/17 Велика Палата зазначила, що не вбачає підстав для відступу від правового висновку, висловленого нею раніше у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), оскільки процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли.
Водночас ВП ВС вважає, що потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено винесенням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження».
Також Верховним Судом в постанові від 1 червня 2020 року у справі № 910/12945/19 викладено наступний правовий висновок: «Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.
Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20 травня 2009 року у справі № 6-3261св08, від 27 січня 2010 року у справі № 6-11633св09, від 3 лютого 2010 року у справі № 6-15773св09.
У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19).
Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не  набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.
Законодавством не  передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги в адміністративній справі у порядку господарського судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від  19 вересня 2019 року у справі №  925/245/19, який суди застосували під час розгляду справи №  910/12945/19».
За таких обставин, у суду першої інстанції не було підстав для стягнення у даній цивільній справі витрат на правову допомогу, понесених позивачем у кримінальному провадженні.
Суд першої інстанції також не врахував, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення транспортних витрат потрібно було відмовити з наведених вище підстав та помилково відмовив в задоволенні позову в цій частині з підстав того, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено право на відшкодування таких витрат.
Оскільки питання про відшкодування судових витрат не може вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення на його користь витрат на правову допомогу та зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення транспортних витрат з підстав, викладених у цій постанові.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, який  Верховний Суд виклав у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 234/11821/17.
Щодо аргументу апеляційної скарги про незалучення позивачем держави України в якості відповідача до участі у даній справі, то колегія суддів вважає його безпідставним, виходячи з наступного.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом із тим, частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц (провадження N 61-61цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі N 308/3162/15-ц (провадження N 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі N 127/93/17-ц (провадження N 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі N 570/3439/16-ц (провадження N 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі N 372/51/16-ц (провадження N 14-511цс18), від 15 травня 2019 року у справі N 554/10058/17 (провадження N 14-20цс19).
Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.
Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин.
Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Отже, держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба хоч і є юридичною особою, але діє від імені держави.
Крім цього, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10-1 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 25 березня 2019 року у справі № 642/5234/16-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду».
Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження№ 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 фактично пред`явлено позовні вимоги до держави Україна, оскільки просив стягнути на його користь кошти на відшкодування моральної шкоди та судових витрат з Державного бюджету України. 
За таких обставин, підстав вважати, що держава Україна не була залучена до участі у даній справі як відповідач, у колегії суддів не вбачається.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 308/413/18.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу слід скасувати та у задоволенні позову в цій частині відмовити.
Мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення транспортних витрат слід змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.
Щодо судових витрат
Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
З платіжного доручення № 204 від 30 березня 2022 року вбачається, що Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного округу за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 17 025 гривень.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивач на підставі пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судових витрат під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, колегія суддів вважає, що з Державного бюджету України на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного округу слід стягнути витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 17 025 гривень в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382  ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного округу задовольнити частково.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 2 лютого 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного округу про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного округу про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу відмовити.
Змінити мотивувальну частину рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 2 лютого 2022 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного округу про стягнення транспортних витрат, виклавши її в редакції цієї постанови.
В решті рішення в цій частині залишити без змін.
Стягнути з Державного бюджету України на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного округу судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 17 025 (сімнадцять тисяч двадцять п`ять) гривень в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 8 липня 2022 року

Головуючий                                                           О.О. Одинак
Судді:                                                               А.І. Владичан
                                                       Н.Ю. Половінкіна