Справа № 465/3239/20                        Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М. 
Провадження № 22-ц/811/2818/21                Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Симець В.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року, - 

ВСТАНОВИВ:

у червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат на суму боргу.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 23 листопада 2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банк», правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 1147, за умовами якого банк зобов`язується надати відповідачеві кредит в розмірі 230 000 грн., а позичальник зобов`язується в порядку та на умовах визначених договором виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені договором платежі в сумі, строках та на умовах, передбачених кредитним договором. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення права вимоги, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» набуло права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, які містяться в додатку № 1 до договору, в тому числі, і до відповідача. Стверджує, що відповідач не виконувала належним чином умови кредитного договору № 1147 від 23 листопада 2007 року, внаслідок чого у неї виникла заборгованість. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв`язку з неналежним виконанням умов договору, просить стягнути нараховані на підставі ст. 625 ЦК України 126 102.74 грн. – 25 % річних, встановлених умовами договору, та 41801.03 грн. інфляційних втрат. 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року, з врахуванням ухвали Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2021 року про виправлення описки, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» суму заборгованості за кредитом у розмірі 167 903.77 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» суму сплаченого судового збору в розмірі 2518.56 грн. 
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року оскаржила  ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що її не було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, вона не отримувала копію позовної заяви, а також їй не надходили жодні ухвали суду та судові повістки про призначене судове засідання на 24 грудня 2020 року, чим порушено її процесуальні права, оскільки вона була позбавлена можливості подати докази відсутності у неї заборгованості. Зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» уже зверталося до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1147 від 23 листопада 2007 року, однак рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 07 червня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено. Вказує, що заборгованість за кредитним договором № 1147 від 23 листопада 2007 року погашена нею на підставі судового рішення шляхом продажу на електронних торгах автомобіля марки «Nissan Armada», 2007 року випуску. Вважає, що нараховані за ст. 625 ЦК України кошти в розмірі 126 102.74 грн., як відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання, є надмірно завищеними, розрахований невірно, зважаючи на зазначену позивачем в розрахунку заборгованості суму заборгованості за тілом кредиту. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Судом першої інстанції встановлено, що 23 листопада 2007 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1147, відповідно до якого відповідачці надано кредит у сумі 230 000,00 грн. 
Аналіз матеріалів справи, а також рішень оприлюднених в ЄДРСР свідчить, що:
- рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2020 року у справі № 465/9572/13, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 07 червня 2021 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту відмовлено;
- рішенням Господарського суду Львівської області від 06 липня 2020 року у справі № 914/93/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю"Кредитні ініціативи" до Приватного підприємства "Агросоюз-Захід", за участю третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, позов задоволено. Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», суму заборгованості згідно кредитного договору № 1147 від 23 листопада 2007 року у розмірі 261 165,71 грн, в тому числі 167 875,61 грн заборгованості по кредиту, 93 775,10 грн заборгованості по сплаті процентів, а також 3 917,48 грн судового збору, шляхом звернення стягнення на предмет застави, що належить Приватному підприємству «Агросоюз-Захід» згідно договору застави від 23 листопада 2007 року, а саме: автомобіль марки NISSAN, модель ARMADA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, видано наказ згідно ст.327 ГПК України.
- 07 жовтня 2020 року проведено електронні торги у ВП № 62963637, відкритого на підставі наказу № 914/93/17, виданого 12 серпня 2020 року Господарським судом Львівської області.
- 21-22 жовтня 2020 року на депозитний рахунок приватного виконавця від переможця торгів надійшли кошти від реалізації вищевказаного рухомого майна в розмірі 299 174,95 грн. згідно з протоколом проведення електронних торгів № 505380 від 07 жовтня 2020 року.
Вказані обставини сторонами у справі не оспорюються.
Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, за період з 17 квітня 2017 року до 01 квітня 2020 року.
Пунктом 6.3 кредитного договору від 23 листопада 2007 року № 1147 визначено, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 25 % річних від простроченої суми згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.
Відповідно до пункту 6.7 цього договору строк позовної давності встановлюється тривалістю у 10 років.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) вказано, що «рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) викладено висновок про те, що «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України».
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 27/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року в справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановивши, що:
- сторони у кредитному договорі визначили, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 25 % від простроченої суми згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, тобто передбачили можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов`язання проценти та розмір таких процентів визначили в договорі,
- розмір заборгованості за кредитним договором визначено рішенням суду, що набрало законної сили;
- зобов`язання за яким припинено у жовтні 2020 року, а інфляційні втрати та три проценти річних нараховані позивачем в межах трирічного строку, за період з квітня 2017 року по квітень 2020 року, тобто до моменту припинення основного зобов`язання,
суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 25 % річних від простроченої суми за тілом кредиту згідно з частиною другою статті 625 ЦК України відповідно до пункту 6.3 кредитного договору, а також інфляційних втрат, щодо правильності розрахунку яких відповідач в суді першої інстанції не заперечив, свого розрахунку на спростування наданого позивачем розрахунку, суду першої інстанції не надав.
Відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № № 12-79гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Із цього випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду. Відповідний суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення.
Велика Палата Верховного Суду також вказала, що відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів.
Зміст укладеного між сторонами кредитного договору свідчить, що за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 14,5 % річних (пункт 2.2.), в той час, як у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, останній сплачує проценти в розмірі 25 % річних від простроченої суми (пункт 6.3.).
З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми відсотків річних (126 102,74 грн.), з огляду на суму заборгованості за договором (167 875,61 грн.), яка складає 75 відсотків від суми заборгованості, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір відсотків річних до трьох, тобто до розміру визначеного частиною другою статті 625 ЦК України.
У цьому зв`язку, слід здійснити перерахунок суми відсотків річних за такою формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. 
З 17 квітня 2017 року до 31 грудня 2019 року – 167 875,61 x 3 % x 989 : 365 : 100 =13 646,22 грн.; з 01 січня 2020 року до 17 квітня 2020 року – 167 875,61 x 3 % x 108 : 366 : 100=1 265,95 грн. Всього до стягнення – 15132.33 грн.
За наведеного, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків річних, та вважає, що така сума підлягає зменшенню зі 126 102,74 грн. до 15132.33 грн.
Не погоджується колегія суддів з висновками суду в частині стягнення інфляційних втрат, та з огляду на розрахунок заборгованості, наданий апелянтом суду апеляційної інстанції на спростування розрахунку відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем на підставі ст. 625 ЦК України, вважає, що ця сума також підлягає зменшенню.
З наданого апелянтом розрахунку інфляційних втрат, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, вбачається, що сума інфляційних втрат становить 37268.39 грн.
Колегія суддів, проаналізувавши наданий апелянтом розрахунок, погоджується з таким нарахуванням інфляційних втрат, а тому вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 37268.39 грн. інфляційних втрат.
А відтак, з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи слід стягнути 52400.72 грн., з яких 37268.39 грн. – інфляційні втрати, 15132.33 грн. – три відсотки річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, що є підставою для зміни оскаржуваного рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка  відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором та в частині судового збору – змінити та ухвалити нову постанову.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» 52400.72 грн. заборгованості за кредитним договором, з яких 37268.39 грн. – інфляційні втрати, 15132.33 грн. – три відсотки річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» 786.04 грн. судового збору за подання позовної заяви. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанову складено 16.06.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк