Постанова 
Іменем України
 
11 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 127/2-1455/2010
провадження № 61-18777св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
заявниця - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький) Куртяк Аліна Володимирівна,
заінтересована особа - Акціонерне товариство «Ощадбанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Оверковський Костянтин Володимирович, на постанову Вінницького апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Ковальчука О. В., Медвецького С. К.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький) (далі - Центральний ВДВС у м. Вінниці) Куртяк А. В., просила визнати дії державного виконавця неправомірними та скасувати постанову від 08 грудня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 63834270 з виконання виконавчого листа № 2-1455-2010, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 06 грудня 2010 року та зобов`язати державного виконавця повернути зазначений виконавчий лист стягувачу у порядку статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
На обґрунтування скарги посилалася на те, що відповідно до Закону № 1404-VIII строк пред`явлення виконавчого листа до виконання становить три роки. Виконавчий лист, виданий 06 грудня 2010 року, мав бути пред`явлений до виконання до 06 грудня 2013 року, проте відповідно до матеріалів виконавчого провадження заяву про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-1455-2010 подано у грудні 2020 року, тобто з пропуском строку. Державний виконавець зазначеного не врахувала та помилково відкрила виконавче провадження.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2021 року у задоволенні скарги відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання за період 2011-2019 років постійно переривався та на час чергового пред`явлення до виконання не сплинув, а отже, такий строк стягувачем не пропущений.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2021 року скасовано, скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального ВДВС у м. Вінниці залишено без розгляду та повернуто скаржнику.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що останнім днем для подання скарги на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 08 грудня 2020 року було 18 грудня 2020 року. Проте ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою 21 грудня 2020 року, тобто з пропуском строку для подання скарги. Заявниця не надала належних доказів на підтвердження дати, коли вона дізналася про винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження та не заявила клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У листопаді 2021 рокуОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Оверковський К. В., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що державний виконавець порушив вимоги законодавства та не направив боржнику постанову про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження від 08 грудня 2020 року ОСОБА_1 отримала 11 грудня 2020 року простою кореспонденцією, що підтверджується копією конверта, наявного у матеріалах справи. Проте, незважаючи на отримання оскаржуваної постанови 11 грудня 2020 року, вона направила скаргу на дії державного виконавця до суду 18 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку, тобто у десятиденний строк з моменту постановлення оскаржуваної постанови. На підтвердження зазначеного вона надала копію фіскального чеку АТ «Укрпошта». Тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск заявницею строку на подання скарги на дії державного виконавця та залишив скаргу без розгляду. 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права: статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статті 19 Конституції України, статей 12, 185 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 31 липня 2019 року у справі № 554/13475/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 816/463/15-а, від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15, від 08 квітня 2020 року у справі № 804/6996/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 580/6090/20. 
У січні 2022 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому АТ «Ощадбанк» просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
На обґрунтування відзиву банк посилається на те, що заявниця не надала належних доказів щодо дати отримання оскаржуваної постанови.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Оверковський К. В., на підставі частини другої статті 389 ЦПК України, а саме порушення норм процесуального права.
Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2022 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
Суди встановили, що Ленінським районним судом м. Вінниці 06 грудня 2010 року виданий виконавчий лист № 2-1455-2010 про солідарне стягнення з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Ощадбанк» (далі - АТ «Ощадбанк»), заборгованості за договором іпотечного кредиту у розмірі 1 204 351,52 грн. Строк пред`явлення до виконання - 24 травня 2013 року (а. с. 3).
Виконавчий лист № 2-1455-2010, виданий Ленінським районним судом м. Вінниці 06 грудня 2010 року про стягнення з боржників на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 1 204 351,52 грн, пред`являвся до виконання протягом 2011-2012 років.
04 грудня 2020 року стягувач повторно направив на адресу Центрального ВДВС у м. Вінниці заяву про примусове виконання виконавчого листа № 2-1455-2010.
Постановою про відкриття виконавчого провадження від 08 грудня 2020 року державний виконавець Центрального ВДВС м. Вінниці Куртяк А. В. відкрила виконавче провадження № 63834270 з виконання виконавчого листа 
№ 2-1455-2010 (а. с. 4).
Не погоджуючись із постановою про відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.
Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-VIIIвиконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважать, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи (пункт «а» частини першої статті 449 ЦПК України).
Також частиною п`ятою статті 74 Закону № 1404-VIII передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. 
Відповідно до статті 122 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 123 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події.
Аналіз зазначених процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, частини п`ятої статті 74 Закону № 1404-VIII свідчать про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якої пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18, даючи оцінку співвідношенню норм Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та положень статті 74 Закону № 1404-VІІІ щодо встановлення строків у календарних та робочих днях виснувала, що «стаття 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» є загальною нормою по відношенню до статей 339-341 ГПК України, адже застосовується до більш широкого кола відносин: 1) відносин, які виникають при оскарженні дій щодо виконання будь-якого виконавчого документа, а не тільки рішення суду; 2) відносин, які виникають при оскарженні дій державного виконавця не тільки до суду, але й до органів ДВС» і що «Під час оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця, на виконанні яких перебуває виконавчий документ господарського суду, слід дотримуватися відповідних положень ГПК України, вміщених у розділі VI «Судовий контроль за виконанням судових рішень», зокрема щодо права на звернення зі скаргою у строк десять календарних днів, визначений пунктом «а» частини першої статті 341 цього Кодексу».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. За своєю суттю ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19)).
Залишаючи скаргу заявника без розгляду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята державним виконавцем 08 грудня 2020 року, проте заявниця звернулася до суду зі скаргою на рішення державного виконавця 21 грудня 2020 року, тобто з пропуском десятиденного строку, встановленого пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України. Заявниця не подала до суду першої інстанції клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення зі скаргою, а без вирішення її питання її скарга не може бути розглянута по суті.
Проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги на зміст статті 449 ЦПК України, відповідно до якого перебіг строку на звернення до суду з відповідною скаргою починається саме з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи, а не з часу прийняття державним виконавцем оскаржуваних постанов.
Дійшовши висновку про залишення скарги без розгляду у зв`язку з пропуском строку на оскарження дій державного виконавця, суд не встановив, з якого часу заявниця дізналася про порушення її прав, не врахував доводи заявниці про те, що оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження від 08 грудня 2020 року вона отримала 11 грудня 2020 року простою кореспонденцією, та, не зважаючи на зазначене, скаргу подала до суду засобами поштового зв`язку 18 грудня 2020 року, тобто у межах десятиденного строку з дня прийняття оскаржуваної постанови.
Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 1404-VIIIкопії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Отже, державний виконавець повинен не лише направити боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, але й встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення суду (див. постанову Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 554/13475/15, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі).
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо направлення державним виконавцем копії постанови про відкриття виконавчого листа від 08 грудня 2020 року рекомендованим листом з повідомленням, з якого можливо встановити дійсну дату отримання оскаржуваної постанови. Водночас ОСОБА_1 надала до суду апеляційної інстанції копію конверта (а до суду касаційної інстанції - оригінал конверта) на підтвердження направлення оскаржуваної постанови простою кореспонденцією.
Крім того, у матеріалах справи наявні фіскальні чеки АТ «Укрпошта» про направлення скарги АТ «Ощадбанк» та Центральному відділу ДВС саме 18 грудня 2020 року (а. с. 8а, 8б), до касаційної скарги ОСОБА_1 також додала копію фіскального чеку АТ «Укрпошта» про направлення скарги до суду першої інстанції 18 грудня 2020 року, тобто у межах десятиденного строку з дня прийняття оскаржуваної постанови.
Вирішуючи питання про поновлення процесуального строку на оскарження постанови державного виконавця, необхідно виходити з фактичних обставин справи, поведінки заявника, який послідовно вживав дії з оскарження дій, бездіяльності та рішень державних виконавців, особливості правозастосовчої практики з питань розгляду такої категорій справ.
Пропорційність є однією зі складових верховенства права. Цей принцип спрямований на встановлення розумного балансу між необхідними у демократичному суспільстві випадками обмеження прав людини і легітимною метою такого обмеження.
Перевіряючи причини пропущення процесуального строку на оскарження дій, бездіяльності чи рішень державного виконавця, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний з принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком (див. постанову Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 439/1493/15).
Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки наявним у справі доказам та фактичним обставинам, і дійшов передчасного висновку про залишення скарги без розгляду.
З урахуванням наведеного, постанова Вінницького апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі. 
Ураховуючи викладене, оскаржувана постанова Вінницького апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року про залишення скарги ОСОБА_1 без розглядута її повернення не може вважатися законною й обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Оверковський Костянтин Володимирович, задовольнити частково.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                   Г. І. Усик
 
                                                                                                                        В. В. Яремко