У х в а л а
21 липня 2022 року
м. Київ
Справа № 686/9511/21
Провадження № 14-61зц22
Велика Палата Верховного Суду у складі
судді-доповідача Гудими Д. А.,
суддів Анцупової Т. О., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Желєзного І. В., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Штелик С. П.
ознайомилась зі зверненням ОСОБА_1 (далі - позивач) про перегляд рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 листопада 2021 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 24 лютого 2022 року(далі - звернення)
у справі за позовом до колишнього начальника Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди і
в с т а н о в и л а :
у квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача відшкодування такої шкоди у розмірі 500 000,00 грн.
4 листопада 2021 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Мотивував так:
-                  відповідач є неналежним. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) слідчих, вчинених під час досудового слідства у конкретній справі, не можна перевірити за межами передбаченого законом процесуального контролю;
-                  у випадку, якщо помилки посадової особи органу досудового слідства (в цій справі - слідчого) неможливо виправити, таке порушення можна усунути через подання відповідного позову проти держави.
24 лютого 2022 року Хмельницький апеляційний суд прийняв постанову, згідно якою залишив без змін рішення суду першої інстанції. Навів аналогічні, що й останній, мотиви відмови у задоволенні позову.
25 квітня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою відмовив у відкритті касаційного провадження. Аргументував тим, що позивач не обґрунтував, а суд не встановив наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.
12 липня 2022 року позивач надіслав до Великої Палати Верховного Суду звернення, яке назвав «клопотанням по невідповідному рішенню в ухвалі» (вх. № 121/0/255-22). Просив:
        «поновити пропущений строк, наданий апеляційним судом для подання касаційної скарги, зважаючи, що наданий цим судом строк був витрачений на звернення до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, який безпідставно відмовив у відкритті касаційного провадження, і розгляд цієї справи не відбувся, після чого був необхідний час для створення відповідного подання»;
        скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 листопада 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 лютого 2022 року, а також передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції;
        звільнити позивача від сплати судового збору.
Мотивував звернення тим, що учасник справи не має обґрунтовувати наявність випадків, за яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, а суддя-доповідач під час розгляду питання про відкриття провадження за касаційною скаргою мав би самостійно визначати такі підстави, незважаючи на наявність чи відсутність відповідного обґрунтування.
Велика Палата Верхового Суду вважає, що у прийнятті звернення необхідно відмовити та повернути його позивачеві.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).
Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).
Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Чинний процесуальний закон не передбачає інституту перегляду Верховним Судом судових рішень, як це було визначено у розділі V глави 3 ЦПК України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року. Отже, після постановлення 25 квітня 2022 року ухвали Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Великої Палати Верховного Суду відсутні повноваження для прийняття та розгляду звернення позивача. Тобто у цій справі Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом, для такого розгляду.
Вичерпний перелік підстав для передання справи до Великої Палати Верховного Суду встановлює стаття 403 ЦПК України. Питання про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 цього кодексу вирішує тільки Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду. Велика Палата Верховного Суду позбавлена можливості самостійно вирішити питання про передання справи собі на розгляд. А Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду не передавав.Тому за відсутності юридичної підстави для розгляду звернення у його прийнятті необхідно відмовити та повернути позивачеві.
Така відмова не порушує право позивача на доступ до суду, бо він вже реалізував це право у судах, які були визначені для розгляду відповідної справи.
Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує «легітимну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
Згідно з практикою ЄСПЛ юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (див. mutatis mutandis рішення від 9 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, § 53).
Звернення до Великої Палати Верховного Суду з проханням ще одного розгляду справи спрямоване на перегляд рішень судів за відсутності такої можливості у процесуальному законі. Вказаний перегляд є неможливим, оскільки ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).
Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, статтями 388, 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
у х в а л и л а :
1.     Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду звернення ОСОБА_1 про перегляд рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 листопада 2021 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 24 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до колишнього начальника Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
2.     Зазначене звернення та додані до нього матеріали повернути особі, яка їх подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач 	 	Д. А. Гудима 	
Судді: 	Т. О. Анцупова 	Л. М. Лобойко 	
 	Ю. Л. Власов 	К. М. Пільков 	
 	І. В. Григор`єва 	О. Б. Прокопенко 	
 	М. І. Гриців 	Л. І. Рогач 	
 	І. В. Желєзний 	О. М. Ситнік 	
 	О. С. Золотніков 	І. В. Ткач 	
 	Л. Й. Катеринчук 	О. С. Ткачук 	
 	Г. Р. Крет 	С. П. Штелик