ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

14 червня 2022 року 	м.Суми	

Справа №585/1179/21 
Номер провадження 22-ц/816/481/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Левченко Т. А. 
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Брайко Юлії Валеріївни
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2021 року в складі судді Буток Т.А., ухвалене у місті Конотоп, 

                                                  в с т а н о в и в:

27 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та просив:
- визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, яка поширена ОСОБА_2 в мережі Інтернет на офіційному сайті «Фейсбук» з назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1», сайт: ІНФОРМАЦІЯ_2;
- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію, а саме: протягом 5 днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати поширену ним інформацію у такий же спосіб, у який вона поширювалася, шляхом опублікування рішення суду у мережі Інтернет на офіційному сайті «Фейсбук»; 
- стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 100000 грн та судові витрати.
Свої вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , як голова Роменської державної адміністрації, на своїй сторінці на офіційному сайті «Фейсбук» опублікував відео з назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1», сайт ІНФОРМАЦІЯ_4, з якого вбачається, що ОСОБА_3 , на думку відповідача, займається «дерибаном землі», обробляє землі під смішні відсотки, обіцяє по 10 га землі депутатам. Вказує, що він є депутатом Сумської обласної ради, а тому поширення такої недостовірної інформації в мережі інтернет через офіційний сайт «Фейсбук» про начебто «дерибан» землі є порушенням його честі, гідності та ділової репутації. Між ним та ОСОБА_4 відсутні будь - які домовленості щодо якихось схем дерибана. Відповідач навмисно образив його назвавши його ляльководом, феодалом, звинувачуючи його в дерибані землі на території Роменської територіальної громади, запевнюючи людей (слухачів) в тому, що позивач хоче відібрати землі і в Роменській територіальній громаді та тим, що позивач керує більшістю депутатів, які проголосують за заяви і викупить потім ці землі собі у власність. Позивач не має ніякого відношення до невикористаних та неуспадкованих паїв на території Грищенської і Коржівської сільських рад, про які запевняє відповідач з відео, а тим паче про якісь 200 га та 3%. Зазначає, що не замовляв ОСОБА_5 та не обробляє «державні землі, які не передали в ОТГ, першої спеціалізованої лікарні, коледжа СНАУ, який знаходиться в Ромнах, а там ще на хвилиночку більше ніж 600 га і сплачує за них також смішні відсотки.» Відповідач образливо висловлюється та надає недостовірну інформацію громадськості.
Посилаючись на те, що відповідач порушує його немайнові прав шляхом поширення інформації, яка не відповідає дійсності, в свою чергу, у відповідача відсутні докази на підтвердження достовірності поширеної з його особистої сторінки у мережі «Фейсбук» інформації, просить позов задовольнити. 
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Брайко Ю.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, в якому позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем доведено факти порушення його немайнових прав шляхом поширення відповідачем інформації, яка не відповідає дійсності, в свою чергу, у відповідача відсутні докази на підтвердження достовірності поширеної інформації. Вказує, що незважаючи на те, що позивач є депутатом Сумської обласної ради, така критика не має бути надмірною, крім того, поширена щодо позивача інформація стосується звинувачення у вчиненні злочину і може бути перевірена, а тому не вважається оціночним судженням. Не погоджується з висновком суду про те, що поширена відносно позивача інформація є громадською критикою з приводу того, як він виконує обов`язки депутата обласної ради. Зазначає, що твердження суду про оціночний характер поширеної, щодо позивача, інформації спростовується змістом такої інформації, що має твердження про факти, які є недостовірними, а сама інформація є негативною, що порушує немайнові права позивача. Доводить, що наявні підстави для відшкодування йому моральної шкоди.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 з доводами представника позивача не погодився, вважає рішення законним, обґрунтованим та таким, що відповідає нормам чинного законодавства України та судовій практиці у вирішенні аналогічних спорів. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
У запереченні на відзив представник ОСОБА_1 - адвокат Брайко Ю.В. вказує, що зазначені у відзиві судові рішення не мають відношення до цієї справи, спірні правовідносини у цих справах не є тотожними. Відзив є ідентичним з відзивом на позовну заяву і не спростовує жодного доводу, на який посилається позивач у своїй апеляційній скарзі.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Учасники справи повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з`явились.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо  визнає, що суд першої інстанції  ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , як головою Роменської державної адміністрації, на своїй сторінці в мережі Інтернет на офіційному сайті «Фейсбук» було опубліковано відео з назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1», сайт:ІНФОРМАЦІЯ_4. У відео мова йде про наступне, з 4 хв. 25 сек.: « я підвиду до отих прізвищ, які займаються дерибаном, спільно з ОСОБА_4 , у нас в Роменській територіальній громаді. ... ОСОБА_4 підсказав таку ж саму схему нашим феодалам, так званим, Роменським, а зараз піде мова про ОСОБА_1 . Це такий самий на сьогоднішній день обласний депутат, який володіє не одним гектаром земель, у нас в Роменський територіальний громаді і зараз по схемі ОСОБА_4 , вони хочуть, так же само, відібрати землі і в Роменській територіальній громаді. Однією рукою заяви подаються в міську раду, наближених до даного депутата людей. І потім більшістю депутатів, якими також керує ОСОБА_1 проголосують за ці заяви і викупить потім ці землі собі у власність. Все дуже просто.
І що маємо відкривши декларацію ОСОБА_1 , я бачу 21 земельну ділянку які офіційно зареєстровано на нього. Звісно до ОСОБА_4 до 218 ОСОБА_1 не дотягує, але стрімкими темпами йде до цього. Але піднявши ще деякі документи офіційні у вільному доступі ОСОБА_1 обробляє в Роменському районі, він обробляє 913 га землі, тобто майже тисячу він сьогодні обробляє.
От дивлюсь по Грищенській і Коржівській сільських радах у ОСОБА_1 заключені договори до 33 року під смішний відсоток 4 він сплачує до бюджету. Самі вдумайтесь! Землі приватної власності до 27 року заключені договора оренди. Не використані та неуспадковані паї, взагалі смішна сума, сьогодні ОСОБА_1 обробляє 200 га землі і сплачує за них, вдумайтесь 3%.
Це відповідь отому ОСОБА_5 почутному, який сьогодні замість того, щоб займатись дійсно і розібратись хто і як деребане, і хто скільки сплачує, він їде до ОСОБА_4 , і на замовлення ОСОБА_1 , і розбірається не в тих людях. Розумієте.
Помимо того, ОСОБА_1 обробляє ще державні землі, які не передали в ОТГ, і тієї ж самої перший спеціалізованої лікарні, і коледж СНАУ який знаходиться в Ромнах, а там ще на хвилиночку більше ніж 600 га і сплачує за них також смішні відсотки.
А тому шановний почутий, я б тобі дав би таку пораду, спочатку розібратись потрібно в оцих місцевих феодалах, а не спихувать на тих людей, які дійсно хочуть прозорого розподілу земель. І не йди на поводу оцих ОСОБА_1 і всіх решт, які сьогодні хочуть розділити Роменські землі.
...який розподіл, який деребан, по яким землям, йде розподіл у нас в Роменський територіальній громаді.
...за моєю інформацією кожному депутату, який проголосує за оте ганебне рішення, яке вони хочуть просунути для своїх родичів та знайомих, обіцяють по 10 га землі, за кожний голос, от таке на сьогоднішній день відбувається в Роменській територіальній громаді.
... хто і як проголосує за оті міждусобойчики. за оте надання земель своїм рідним близьким та знайомим.».
Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 є депутатом Сумської обласної ради.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку не мало місце поширення неправдивих відомостей щодо позивача, оскільки відповідач висловив суб`єктивні оціночні судження з приводу діяльності позивача ОСОБА_1 , як депутата Сумської обласної ради, тобто публічної особи, рівень критики якої є значно ширшим, а його діяльність є об`єктом суспільного інтересу. Суд вважав, що поширення відповідачем в соціальній мережі Facebook інформації не призвело до порушення особистих немайнових прав позивача. При цьому, судом застосовано міжнародно-правові акти, рішення Європейського суду з прав людини, національне законодавство України та відповідну судову практику.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (є частиною національного законодавства) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Разом із тим, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ст. 32 Конституції України).
Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (ч. 3).
Згідно роз`яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача, в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г)поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Згідно з роз`ясненнями п. 19 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості згідно ст.471 Закон України «Про інформацію».
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції (абз. 3 п. 19 постанови Пленуму ВСУ).
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону про пресу, ст. 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (абз. 4 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року).
Судом першої інстанції встановлено, що станом на час виникнення спірних правовідносин позивач ОСОБА_1 був депутатом Сумської обласної ради, а ОСОБА_2 - головою Роменської державної адміністрації.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 на своїй сторінці в мережі Інтернет на офіційному сайті «Фейсбук» опублікував відео з назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Аналізуючи зміст поширеної у відео інформації, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що інформація, поширена відповідачем в соціальній мережі Facebook є критичною оцінкою дій позивача, висловлюваннями, які не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями відповідача. Зміст оспорюваних вислювлювань свідчить про відсутність твердження про факти (час, спосіб, кількість тощо) і вказує на те, що по суті в ньому викладені оціночні судження відповідача, які стосуються періоду діяльності позивача на посаді депутата Сумської обласної ради.
Також, судом першої інстанції встановлено, що оскільки позивач обіймає посаду депутата обласної ради, межа допустимої критики щодо нього, як публічної особи є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується продукуванням інформації щодо такої особи членами територіальної громади та мешканцями району.
В даному випадку відповідач реалізовував своє конституційне право на вільне вираження поглядів, гарантованих Основним законом.
Отже, інформація, яку просить спростувати позивач, є результатом критичної оцінки фактів та діяльності позивача як політика та є оціночним судженням відповідача, вираженнями його суб`єктивної думки, яка не є предметом судового захисту в розумінні ст. 277 ЦК України.
Також, суду не було подано належних та допустимих доказів того, що поширенням суб`єктивної думки відповідача позивачу було заподіяно шкоду честі та гідності та мало інші негативні наслідки.
За таких обставин, оскільки не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача і які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського Суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що критика не має бути надмірною, крім того, поширена відносно позивача інформація не є громадською критикою з приводу того, як він виконує обов`язки депутата обласної ради, необгрунтовані.
Зі змісту висловлювань відповідача вбачається, що він висловлював свої судження щодо діяльності позивача, як обласного депутата, про організацію голосування підпорядкованих йому депутатів, його декларацію, яка подається ним, як посадовою особою.
При цьому, з урахуванням того, що позивач є  політиком і публічною людиною, колегія суддів вважає, що, відмовляючи у позові, суд першої інстанції правильно врахував положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, де йдеться про те, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі. У статтях 3, 4 та 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Безсумнівно, п. 2 ст. 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань (рішення ЄСПЛ
від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).
Такі ж висновки щодо можливості зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації у відношенні політиків містяться у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 646/1266/16-ц; від 27 березня 2019 року у справі № 344/16715/15-ц.
Відхиляючи наведені доводи позивача, колегія суддів враховує, що за положеннями ст. 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
При цьому, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v. Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет п.2 ст.10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого ст.10 Конвенції.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно рішення у справі «Обершлік проти Австрії» суд зазначив, що «політичний діяч, певна річ, має право на захист своєї репутації, навіть поза межами власного приватного життя, однак цей захист слід розмірювати відповідно до інтересів вільного обговорення питань, що мають суспільне значення». Таким чином, навіть приватне життя публічних осіб, якщо його аспекти мають суспільне значення, не може мати правовий захист подібний до захисту приватного життя звичайної людини. Коли судження зводиться до суб`єктивної оцінки, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатня фактична підстава для спростовуваного затвердження, оскільки навіть суб`єктивна оцінка, яка не має під собою ніякої фактичної основи, може бути надмірною.
Доказів недостовірності поширеної інформації та порушення його особистих немайнових позивач не надав.
Доводи апеляційної скарги дублюють доводи позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції  правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 
Посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України,  

                                                   п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Брайко Юлії Валеріївни залишити без задоволення.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий -  	О. Ю. Кононенко	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   Т. А. Левченко