Постанова                                                
Іменем України                                       
 
17 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 522/14375/20
провадження №61-449св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач) - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи (позивачі): ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду                  м. Одеси від 04 березня 2021 року в складі судді Кузнецової В. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року в складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Князюка О. В., Погорєлової С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                ОСОБА_2 про стягнення боргу.
 
В обґрунтування позову вказав, що 14 серпня 2019 року між ним та              відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав у строк до 14 серпня 2020 року в позику ОСОБА_2 1 250 000 грн, про що останній склав відповідну розписку. Крім того, умовами договору позики передбачено сплату ОСОБА_2 на його користь процентів щомісячно в розмірі 1,5 % від суми позики, а також неустойки у вигляді штрафу у розмірі 10 % від неповернутої або несвоєчасно повернутої суми позики з урахуванням процентів за договором. 
З урахуванням розміру процентів та штрафу загальна сума боргу відповідача перед ним складає 1 622 500 грн.
Оскільки ОСОБА_2 не виконав обумовлених договором зобов`язань з приводу повернення позики, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача вказану суму заборгованості.
 
До відкриття провадження у справі, 03 вересня 2020 року, позивач подав заяву про забезпечення позову  шляхом накладення арешту на належні відповідачу земельні ділянки площами 0,0317 га та 0,0316 га (кадастрові номери: 5110136900:34:004:0051та 5110136900:34:004:0052).
Ухвалою Приморського районного суду від 08 вересня 2020 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 листопада                   2021 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
 
У вересні 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із заявою про вступ у справу у якості третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики фіктивним.
В обґрунтування своїх позовних вимог вказали, що насправді договір позики укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фіктивно, з метою заволодіння земельними ділянками (кадастрові номери: 5110136900:34:004:0051та 5110136900:34:004:0052), які незаконно вибули з володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у власність ОСОБА_2 . 
Зокрема, ОСОБА_2 21 серпня 2020 року придбав спірні земельні ділянки у ОСОБА_5 , який набув право на них як іпотекодержатель за зобов`язаннями ОСОБА_6 . 
Водночас, у зв`язку з незаконним володінням  ОСОБА_6 спірні земельні ділянки витребувано на користь ОСОБА_3 на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 24 березня 2020 року (справа                                  № 520/12641/17).
За допомогою штучного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 намагаються створити перешкоди у виконанні рішення суду та заволодіти майном             ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про прийняття позовної заяви до спільного розгляду з первісним позовом та вступ у справу третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору та прийнято до спільного розгляду з первісним позовом позов третіх осіб ОСОБА_3 та                  ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики фіктивним.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду                                   від 16 листопада 2021 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. 
Позов третіх осіб з самостійними вимогами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір позики від 14 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належала земельна ділянка, яка протиправно вибула з їхньої власності у власність інших осіб і була поділена на дві окремі земельні ділянки (кадастрові номери: 5110136900:34:004:0051та 5110136900:34:004:0052).
Усі подальші відчуження цих земельних ділянок відбувалися у період судових спорів, учасниками яких були особи, які, незважаючи на існуючі відповідні судові рішення та спори, що перебували у провадження судів і наявні заборони відчуження, продовжували відчужувати це майно іншим особами і реєструвати його на підставі рішень державних реєстраторів, які у подальшому скасовані.
Після ухвалення судового рішення у справі № 520/12641/17, яким на користь ОСОБА_3   з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 витребувано спірні земельні ділянки, останні були відчужені на користь ОСОБА_2 .  Внаслідок цього ОСОБА_3 та ОСОБА_7 звернулись з позовом до ОСОБА_2   з вимогою про витребування спірних земельних ділянок та поновлення права власності (справа № 947/24419/20).
Сукупність наведених обставин, на переконання судів, доводить той факт, що правочин у вигляді договору позики від 14 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , враховуючи їхню обізнаність про існування судових спорів щодо оспорювання права власності на зазначені земельні ділянки, свідчить про приховування справжніх намірів учасників правочину, а саме про свідомий намір відповідачів уникнути можливого майбутнього виконання рішення суду по витребуванню даних земельних ділянок у ОСОБА_2 . 
 
Суд апеляційної інстанції узяв до уваги суперечливу поведінку позивача, який не оскаржував судове рішення про відмову у задоволенні його позову про стягнення суми боргу, однак наполягав на забезпеченні позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки. 
При цьому суди дійшли висновку про те, що сторони спірного правочину намагались лише ускладнити майбутнє виконання рішення суду по витребуванню даних земельних ділянок без наміру створення інших правових наслідків, що має ознаки фіктивного правочину, який підлягає визнанню недійсним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
У січні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду  касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 03 березня 2021 року у справі № 362/388/15-ц, від 31 березня 2021 року у справі                      № 486/1602/18, від 17 березня 2021 року у справі № 759/12171/17,                           від 26 травня 2021 року у справі № 750/5751/20-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 489/6532/19, від 17 березня 2021 року у справі № 299/396/17,                    від 03 березня 2021 року у справі № 1527/13038/12, від 22 травня 2019 року у справі № 756/15401/16-ц.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки, яких дійшли суди попередніх інстанцій щодо наявності умислу сторін спірного правочину, не відповідають дійсності.
Хронологія та послідовність обставин справи виключають будь-який умисел сторін правочину щодо фіктивності договору позики від 14 серпня 2019 року. Так, з позовом про стягнення із ОСОБА_2 боргу за цим договором позики ОСОБА_1 звернувся до суду у серпні 2020 року, тоді як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_8 про витребування спірних земельних ділянок та поновлення права власності лише у вересні 2020 року (справа № 947/24419/20). Зазначене, на переконання заявника, виключає можливість обізнаності ОСОБА_2 , і тим більше ОСОБА_1 , про існування судового спору щодо права власності ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки та не може свідчити про приховування справжніх намірів учасників правочину.
Отже, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у порушення статті 81 ЦПК України не довели відсутність спільних намірів учасників оспорюваного договору позики на настання юридичних наслідків укладенням цього правочину. 
 
Суд апеляційної інстанції не встановив обставин для кваліфікації спірного договору як фраудаторного, оскільки на момент його вчинення                 ОСОБА_2 не був боржником по відношенню до ОСОБА_3 або ОСОБА_4 .
Також заявник вказує на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є сторонами оспорюваного договору позики, який не породжує для них будь-яких правових наслідків та не порушує охоронюваних законом інтересів, тому в силу частини третьої статті 215 ЦК України у них не виникло права оспорювати укладений між сторонами договір позики. 
На думку заявника, суд першої інстанції у порушення статті 52 ЦПК України  об`єднав вимоги позивача та третіх осіб у одне провадження, оскільки позовна заява третіх осіб не стосується предмету позову ОСОБА_1 .
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
09 лютого 2022 року справу передано судді-доповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Земельна ділянка площею 0,0633 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0010, яка розташована по АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На цій земельній ділянці знаходилося також належне ОСОБА_9 нерухоме майно у вигляді 26/50 частин будинку.
 
Внаслідок поділу вказаної вище земельної ділянки були утворені дві земельні ділянки площами 0,0317 га та 0,0316 га (кадастрові номери: 5110136900:34:004:0051та 5110136900:34:004:0052), які належать ОСОБА_3 (2/3 частини) та ОСОБА_4 як спадкоємцям після смерті                          ОСОБА_9 .
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2015 року по цивільній справі № 520/15855/14-ц затверджено мирову угоду між                      ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , за умовами якої визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 від 26/50 частин жилого будинку, розташованого на земельній ділянці площею 0,0633 га по АДРЕСА_1 , та за ОСОБА_10 відповідно на 1/3 частину від 26/50 частин жилого будинку, розташованого на цій же земельній ділянці.
 
08 лютого 2017 року ОСОБА_11 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б. Б. від 24 липня 2006 року, який діяв від імені ОСОБА_9 , за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І. В., відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_12 . Після чого ця земельна ділянка, площею 0,0633 га була відчужена ще двічі і останнім набувачем - ОСОБА_13 на підставі заяви про поділ була поділена на 2 земельні ділянки площами: 0,0317 га та 0, 0316 га.
 
Згідно з інформацією від нотаріуса Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б. Б. він не посвідчував довіреність від імені ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_11 .
 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 03 жовтня 2018 року у справі 520/12641/17 частково задоволено позов ОСОБА_3 .
Визнано недійсними договори від 08 лютого 2017 року купівлі-продажу частин 26/50 частин житлового будинку, що розташований за адресою:                    АДРЕСА_1 , загальною площею 248,7 кв. м, та земельної ділянки, площею 0,0633 га, яка розташована за цією ж адресою, кадастровий номер 5110136900:34:004:0010, укладені між ОСОБА_9 , від імені якого на підставі довіреності від 24 липня 2006 року діяв               ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 , посвідчені приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області                  Копейчиковим І. В.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року скасовано рішення Київського районного суду міста Одеси від 03 жовтня 2018 року в частині відмови в позовних вимогах щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договорів іпотеки, скасування державної реєстрації права власності та скасування запису майна обтяження майна іпотекою та встановлення заборони та в цій частині прийнято постанову, якою скасовано записи про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_13 на земельні ділянки: площею 0,0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052 та площею 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:0004:0051, які розташовані за адресою:   АДРЕСА_1 . 
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_13 на користь ОСОБА_3 2/3 частини земельної ділянки: площею 0,0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:0004:0051, які розташовані на АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини цих земельних ділянок. 
У задоволенні позовних вимог щодо визнати недійсним договорів іпотеки                 від 16 лютого 2018 року та у скасуванні записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборони - відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі 520/12641/17 постанову Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року залишено без змін.
 
14 серпня 2019 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником укладено договір позики, відповідно до умов якого            ОСОБА_1 передав у строк до 14 серпня 2020 року в позику                     ОСОБА_2 1 250 000 грн, про що останній склав відповідну розписку. 
 
Умовами договору позики передбачено сплату ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів щомісячно в розмірі 1,5 % від суми позики, а також неустойки у вигляді штрафу у розмірі 10 % від неповернутої або несвоєчасно повернутої суми позики з урахуванням процентів за договором.
 
У зв'язку із невиконанням позичальником умов договору виникла заборгованість, яка з урахуванням розміру процентів та штрафу станом                     на 14 серпня 2020 року складає 1 622 500 грн.
 
Під час вирішення судами спору щодо спірних земельних ділянок у справі               № 520/12641/17, учасником якого був ОСОБА_13 , останній 06 лютого                 2018 року уклав договори іпотеки з ОСОБА_5 , згідно з якими передав останньому земельні ділянки в іпотеку.
 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси по цивільній справі № 947/6698/20 від 19 червня 2020 року визнано недійсними договори іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладені між ОСОБА_13 та                 ОСОБА_5 , щодо земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0051, розташованих по АДРЕСА_1 . 
Скасовано записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборон на нерухоме майно щодо цих земельних ділянок, внесені на підставі договорів іпотеки                         від 16 лютого 2018 року.
 
Рішеннями державного реєстратора прав на нерухоме майно Лиманської районної державної адміністрації Одеської області Гриба М. П. від 18 серпня           2020 року припинено право власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на спірні земельні ділянки та проведено державну реєстрацію права власності на ці земельні ділянки за ОСОБА_5 
 
21 серпня 2020 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_2 вказані земельні ділянки, а останній на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно від 21 серпня 2020 року зареєстрував право власності на вказане нерухоме майно.
 
У провадженні Київського районного суду міста Одеси знаходиться цивільна справа № 947/24419/20 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Лиманської районної державної адміністрації Одеської області Гриба М. П., ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання незаконними рішень, витребування майна та поновлення права власності щодо спірних земельних ділянок.
 
Наказом Міністерства юстиції України від 25 вересня 2020 року № 3338/5 скасовані рішення державного реєстратора Лиманської районної державної адміністрації Одеської області Гриба М. П. від 18 серпня 2020 року                              № № 53663942, 53664180, якими припинено права спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та зареєстровано право власності на земельні ділянки за ОСОБА_5 .
 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 19 червня 2020 року у справі № 947/6698/20, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду  від 03 червня 2021 року, визнано недійсними договори іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладені між ОСОБА_13 та                   ОСОБА_5 щодо спірних земельних ділянок, та скасовано записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборон на нерухоме майно щодо цих земельних ділянок, внесені на підставі договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року.
 
Співзасновниками TOB «ЕКО ГРЕЙН» (ЄДРПОУ 43110259) є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також ТОВ «ПОБЕДА-1» (ЄДРПОУ 43110259), єдиним засновником якого є ОСОБА_1 .
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Оскільки касаційна скарга містить доводи лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , тому відповідно до вимог статті 400 ЦПК України законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень переглядається судом касаційної інстанції тільки у цій частині.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам судове оскаржувані судові рішення відповідають не в повній мірі з таких підстав.
 
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що правочин у вигляді договору позики від 14 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , свідчить про приховування справжніх намірів учасників правочину, а саме про свідомий намір цих осіб уникнути можливого майбутнього виконання рішення суду по витребуванню спірних земельних ділянок у останнього.
 
Переглядаючи законність та обґрунтованість судових рішень судів попередніх інстанцій, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність та необґрунтованість вказаних висновків судів з таких підстав.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
 
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі             № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі        № 405/1820/17 зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
 
У спірних правовідносинах письмовий характер оскаржуваного договору позики та розписки про отримання грошей позичальником свідчить про те, що майно у формі грошових коштів було передано ОСОБА_2 у власність, а тому спірний договір не може бути кваліфікований як фіктивний, тобто принаймні одна сторона цього правочину прагнула настання певних правових наслідків. Отже, висновки, яких дійшли суди попередніх інстанцій щодо наявності умислу сторін спірного правочину на інші цілі, ніж це передбачено договором позики, ґрунтуються на припущеннях.
 
За таких обставин колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 та                 ОСОБА_4 не доведені обставини, які можуть свідчити про наявність правових підстав, передбачених статтями 203, 215, 234 ЦК України, для кваліфікації оскаржуваного правочину як фіктивного та визнання його недійсним.
 
Крім того, колегія суддів враховує і ті обставини, що ОСОБА_2 набув право власності на спірні земельні ділянки за договором від 21 серпня                2020 року, а оскаржуваний договір позики укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2  14 серпня 2019 року, тобто за рік до набуття останнім права власності на спірне нерухоме майно. Вказані обставини не спростовані  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
Разом із тим колегія суддів враховує той факт, що з позовом про стягнення із ОСОБА_2 боргу за цим договором позики ОСОБА_1 звернувся до суду у серпні 2020 року, тоді як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_8 про витребування спірних земельних ділянок та поновлення права власності лише у вересні 2020 року                     (справа № 947/24419/20).
 
Зазначене, на переконання колегії суддів, виключає можливість обізнаності ОСОБА_2 , і тим більше ОСОБА_1 , про існування судового спору щодо права власності ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки та не може свідчити про приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Враховуючи зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у порушення статті 81 ЦПК України не довели відсутність спільних намірів учасників оспорюваного договору позики на настання юридичних наслідків укладенням цього правочину або приховування їх справжніх намірів, а також свідомий намір останніх щодо невиконання зобов`язань за договором, а тому висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є помилковими.
 
Щодо фраудаторності спірного правочину
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
 
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі              № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
 
При вирішенні цієї справи суд апеляційної інстанції окрім означення спірного правочину як фіктивного кваліфікував його як фраудаторний правочин.
 
При цьому суд виходив із того, що оскаржуваний договір позики укладений під час існування судових спорів з приводу права власності на спірні земельні ділянки та врахував зв`язок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як співзасновників TOB «ЕКО ГРЕЙН», а також наявність між ними боргових зобов`язань у розмірі, який відповідає договірній ціні спірних земельних ділянок, вказавши про недобросовісність сторін оскаржуваного правочину.
 
Проте, колегія суддів вважає, що при визначенні правової природи оскаржуваного правочину та надання йому кваліфікації як фраудаторного суд апеляційної інстанції не врахував усіх обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, та безпідставно застосував конструкцію фраудаторності, неправильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
 
Так, судом не було враховано, що на момент вчинення оскаржуваного договору позики (14 серпня 2019 року) ОСОБА_2 не був боржником по відношенню до ОСОБА_3 або ОСОБА_4 , а отже у конструкції фраудаторності відсутній такий її елемент як момент укладення договору, який у кваліфікації цього правочину має визначальне значення.
 
Інші установлені судом і визначені як елементи вказаної конструкції обставини, зокрема пов`язаність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як співзасновників TOB «ЕКО ГРЕЙН», а також наявність між ними боргових зобов`язань у розмірі, який відповідає договірній ціні спірних земельних ділянок, самі по собі є недостатніми для надання оскаржуваному договору позики від 14 серпня 2019 року кваліфікації як фраудаторного правочину.
 
При вирішенні позову третіх осіб колегія суддів бере до уваги той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є сторонами оспорюваного договору позики, отже, в силу частини третьої статті 215 ЦК України вони можуть заперечувати його дійсність лише за умови доведеності їх заінтересованості.
 
Так, відсутні докази, що саме за рахунок належної ОСОБА_3 та                ОСОБА_4 земельної ділянки мало б відбуватись виконання ОСОБА_2 боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 , оскільки спірна земельна ділянка не була предметом іпотеки, яка б забезпечувала виконання оспорюваного договору позики.
 
Крім того, колегія суддів враховує, що у межах цієї справи відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу із ОСОБА_2 (рішення у цій частині набрало законної сили), а також ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2020 року, що залишена без змін судом апеляційної інстанції, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки.
 
За таких обставин, договір позики, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , не породжує для ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будь-яких правових наслідків та не порушує охоронюваних законом інтересів, а отже і відповідні доводи касаційної скарги ОСОБА_1 є підставними та обґрунтованими.
 
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновків про обґрунтованість відповідних доводів касаційної скарги ОСОБА_1 та незаконність оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог                      ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки ОСОБА_1 було сплачено судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 1 681,60 грн, які в силу положень статті 141 ЦПК України підлягають стягненню на його користь з відповідачів.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 681,60 гривень.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович