УХВАЛА

25 липня 2022 року 
м. Київ 
справа № 120/8434/21-а
адміністративне провадження № К/990/18837/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Верещака В.М. на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі №120/8434/21-а за позовом ОСОБА_1 до Органу опіки і піклування Іллінецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Служба у справах дітей Іллінецької міської ради про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Органу опіки і піклування Іллінецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Служба у справах дітей Іллінецької міської ради, у якому просив суд: 
- визнати протиправною та скасувати відмову Органу опіки і піклування Іллінецької міської ради у розгляді скарги від 3 червня 2021 року;
- зобов`язати Орган опіки і піклування Іллінецької міської ради здійснити розгляд скарги.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із такими судовими рішеннями, представник ОСОБА_1 - адвокат Верещак В.М. звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її засобами поштового зв`язку 16 липня 2022 року.
У своїй касаційній скарзі скаржник просить рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі №120/8434/21-а скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Предметом спору у цій справі є правомірність відмови у розгляді скарги.
З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та покликається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо питання застосування абзацу 2 частини третьої статті 19 Сімейного Кодексу України.
Так, пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Разом з тим, зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що вирішуючи цей спір, суди встановили, що в поданій відповідачу скарзі позивач ставив питання про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за невиконання рішення Виконавчого комітету Іллінецької міської ради від 20 вересня 2018 року за №266-6 щодо перешкоди спілкуванню засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачає безпосереднього фізичного спілкування.
Також судами встановлено, що аналогічне за своєю суттю питання є предметом розгляду в межах цивільної справи за №131/1147/18 про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де орган опіки та піклування Іллінецької міської ради залучений в якості третьої особи без самостійних вимог.
Частина перша та друга статті 19 Сімейного кодексу України визначають, що у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. (ч. 2 ст. 19 СК України).
Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 19 СК України, в разі реалізації особою права на звернення за захистом своїх прав до суду, законодавець визначив чіткий алгоритм дій органу опіки та піклування, за яким розгляд поданої заяви (в даному випадку скарги) слід припинити.
Отже, у цій справі судами установлено, що зі змісту наданої відповідачем відповіді на скаргу позивача, розгляд останньої органом опіки та піклування припинено з підстав визначених абзацом 2 частини третьої статті 19 СК України, а саме у зв`язку з перебуванням в провадження Іллінецького районного суду Вінницької області цивільної справи за №131/1147/18 про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною за позовом до ОСОБА_2 (з залученням органу опіки та піклування Іллінецької міської ради в якості третьої особи без самостійних вимог).
Таким чином, під час розгляду даної справи, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що судовим розглядом у даній справі та доданими до матеріалів справи доказами підтверджено, що відповідач при розгляді скарги ОСОБА_1 та формуванні листа від 24 червня 2021 року за №91-М/05-02 діяв у межах та у спосіб визначений чинним законодавством, що, в свою чергу, свідчить про належний розгляд звернення позивача.
Суд відхиляє твердження скаржника, що судами помилково було застосовано абзац 2 частини третьої статті 19 СК України, яке обґрунтоване тим, що на розгляді у відповідача була скарга на дії, а не заява позивача щодо усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною. 
Так, згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до статті 3 цього Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Таким чином обставина, на яку посилається скаржник, не є доцільною в рамках спірних правовідносин.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що лише посилання у касаційній скарзі на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування відповідної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження. 
Водночас, касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів неправильного застосування судами попередніх інстанцій абзацу 2 частини третьої статті 19 СК України та необхідності висновку Верховного Суду саме у цій справі щодо цих норм.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності постанови Верховного Суду у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/не застосування цієї норми права.
Лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, або незастосування такого висновку, за відсутності вмотивованих аргументів, не є підставою для відкриття касаційного провадження. 
Відтак, з огляду на зазначене, посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження є безпідставним.
Суд не бере до уваги доводи заявника про те, що скарга стосується питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу та відхиляє мотиви щодо винятковості цієї справи, оскільки скаржником не зазначено в чому саме полягає фундаментальне значення даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, розгляд яких надав би нового, уніфікованого розуміння застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного кола осіб.
Суд наголошує, що з огляду на те, що поняття виняткового значення справи є оціночними, воно потребує належного обґрунтування з боку скаржника. Сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі, без відповідного підкріплення прикладами/доказами, не дає підстав для відкриття касаційного провадження.

Отже, наведені в касаційній скарзі обставини є загальними і в контексті обставин справи не дають підстав для висновку, що справа має виняткове значення для відповідача.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Отже, касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Верещака В.М. належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі №120/8434/21-а.
Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження Суд не вирішує.
На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Верещака В.М.   на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі №120/8434/21-а за позовом ОСОБА_1 до Органу опіки і піклування Іллінецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Служба у справах дітей Іллінецької міської ради про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.
Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,
Суддя Верховного Суду