Постанова
Іменем України 
 
07 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 127/9786/20
 
провадження № 61-9521 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідачі: ОСОБА_2 , редакція газети «33 канал»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року у складі судді Воробйова В. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2021 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , редакції газети «33 канал» про захист честі, гідності та ділової репутації.
Позовна заява мотивована тим, що з 10 червня 2014 року він працює на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Подільській регіональний центр онкології Вінницької обласної ради» (далі - КНП «Подільській регіональний центр онкології Вінницької обласної ради», Центр). Починаючи з кінця березня 2020 року ОСОБА_2 поширює неправдиву інформацію про його діяльність, як керівника Центру, порочить його честь, гідність, професійні якості та дискредитує як лікаря і директора Центру у ЗМІ, соціальних мережах, веб/інтернет-чатах, форумах та месенджер-групах. 
Вказував, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11 березня 2020 року № 211 та розпорядження Кабінету Міністрів України «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» від 25 березня 2020 року № 338-р на всій території України установлено карантин та режим надзвичайної ситуації.
В публікаціях газети «33 канал» журналіста ОСОБА_2 та на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» велась мова про наявність у нього  захворювання на коронавірус, приховування ним та медичними працівниками Центру факту його захворювання, надання фальсифікованих результатів обстежень. ОСОБА_2 інформувала населення області про неправдиві факти з його життя (святкування дня народження) і подала цю подію як місце, де відбулось зараження коронавірусом медичних працівників, зокрема, завідувача кафедри ВНМУ ім. М. Пирогова. Також ОСОБА_2 звертала увагу читачів, що він, як керівник Центру, не вжив належних заходів, внаслідок чого пацієнтка захворіла на COVID-19.
Зокрема, 02 квітня 2020 року ОСОБА_2 на сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» опублікувала пост, в якому зазначила: «Як і про те, де могли інфікуватись лікарі і головний, заступник і навіть завкафедрою (якщо це підтвердиться)? Чи на дні народження головного? Який тест у нього? Чому він вже отримав попередження про кримвідповідальність, але не зізнається?», а в коментарях під постом вказувала, що тести зроблені підлеглими позивача в лабораторії лікарні КНП «Подільській регіональний центр онкології Вінницької обласної ради» і вірити опублікованим ним результатам на його особистій сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» не можна. Далі у коментарях під постом ОСОБА_2 вказувала, що має фактаж і перевірену інформацію і у відповідь на коментар юриста Центру про відсутність у позивача захворювання на COVID-19 зазначає, що це не відповідає дійсності, що має з цього приводу свої власні джерела та вказує, що позивача від роботи відсторонено. 
Зазначав, що вказані коментарі ОСОБА_2 є неправдивими та такими, що дискредитували його як головного лікаря КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної ради», бо формували суспільну думку про його непрофесійність, безвідповідальність та приховування ним захворювання на COVID-19. 
ІНФОРМАЦІЯ_4 в газеті «33 канал» була опублікована стаття ОСОБА_2 «ІНФОРМАЦІЯ_3». У зазначеній статті ОСОБА_2 вказує прізвище ОСОБА_1 і розповідає про виклик його ОСОБА_4 - директором державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр Міністерств охорони здоров`я України» і ОСОБА_5 - директором Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, для повторного обстеження у лабораторному центрі. І натяк: «Не прийде - нехай журналісти роблять висновки».
Вважав, що така вимога була завідомо провокативною, не могла бути виконана, оскільки суперечила системі обстеження на коронавірус, а вказівка про те, що якщо він не прийде на обстеження, то приховує захворювання, в черговий раз наштовхувала читачів на думку про неправдивість наданої ним інформації про відсутність у нього захворювання на коронавірус та непорядність його як лікаря.
Цей самий текст статті був опублікований ОСОБА_2 на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» ІНФОРМАЦІЯ_4 об 11 год. 59 хв. 
Таким чином, на його думку, ОСОБА_2 намагалась максимально поширити про нього негативну інформацію із зазначенням його прізвища, посади та недостовірність попередніх обстежень на коронавірус. Проте, ані від ОСОБА_4 , ні від ОСОБА_5 він особисто таких вимог не отримував, а дізнався про вказані обставини саме з посту ОСОБА_2 .
Вважав, що публічне повідомлення в статті і пості ОСОБА_2 його прізвища, посади та вимога щодо обстеження, а також звернення ОСОБА_2 до будь-яких установ щодо його стану здоров`я є порушенням права на конфіденційність та медичну таємницю і є втручанням в особисте життя, а провокація щодо необхідності відвідування ним особисто  лабораторний центр була зроблена з метою доведення до читачів приховування ним хвороби та його дискредитації.
Недостовірність поширеної інформації відносно його захворювання на COVID-19, яку виклала ОСОБА_2 у свої висловлюваннях у засобах масової інформації, спростовується негативними результатами аналізів молекулярно-генетичного дослідження ДУ «Вінницького обласного лабораторного центру МОЗ України» від 31 березня 2020 року № 640; від 01 квітня 2020 року № 763; від 09 квітня 2020 року № 2186; від 10 квітня 2020 року № 3196.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію головного лікаря КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної Ради» ОСОБА_1 інформацію, опубліковану ОСОБА_2 на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» та в газеті «33 канал», а саме:
- інформацію, опубліковану в пості 02 квітня 2020 року о 12 год. 33 хв. на сторінці ОСОБА_2 у соціальній мережі «Фейсбук» щодо отримання ОСОБА_1 попередження про кримінальну відповідальність та замовчування ним цього факту;
- інформацію, викладену в коментарі ОСОБА_2 під постом від 02 квітня 2020 року о 12 год. 33 хв. на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» про проведення дослідження аналізів ОСОБА_1 на СОVID-19 в лабораторії КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної Ради»;
- інформацію, опубліковану в коментарі ОСОБА_2 під постом від 02 квітня 2020 року о 12 год. 33 хв. на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» про відсторонення ОСОБА_1 з посади головного лікаря;
- інформацію, опубліковану ОСОБА_2 на її у соціальній мережі «Фейсбук» ІНФОРМАЦІЯ_4 об 11 год 59 хв. щодо виклику ОСОБА_1 на вимогу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для проходження обстеження на СОVID-19 в державній установі «Вінницький обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України»;
- інформацію, опубліковану ОСОБА_2 в статті «ІНФОРМАЦІЯ_3» в газеті «33 канал» (публікація в газеті «33 канал» від ІНФОРМАЦІЯ_4) щодо виклику ОСОБА_1 на вимогу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для проходження обстеження на СОVID-19 в державній установі «Вінницький обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України»;
- інформацію, опубліковану в коментарі ОСОБА_2 під постом від 02 квітня 2020 року о 12 год. 33 хв. на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук», щодо результатів обстеження; 
- зобов`язати редакцію газети «33 канал» і ОСОБА_2 спростувати викладені у статті і постах факти як такі, що не відповідали дійсності і зганьбили його честь, гідність і ділову репутацію, шляхом опублікування на першій сторінці щотижневого видання газети «33 канал» розміром не менше половини друкованого листа формату А4, зі збереженням кількості тиражу газети, вибачення за поширення про нього неправдивої інформації та втручання у особисте життя, порушення прав людини, приниження честі, гідності та ділової репутації за свій рахунок протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили; 
- стягнути солідарно з редакції газети «33 канал» і ОСОБА_2 на його користь 1 грн у відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами обставин поширення у мережі Інтернет, зокрема, у соціальній мережі «Фейсбук», відносно нього недостовірної інформації, а також поширення такої інформації саме відповідачами, а надані позивачем роздруківки тексту не містять ідентифікуючої інформації сайтів в мережі Інтернет, за якою б вбачалась можливість її перевірки та встановлення авторів цих текстів.
Також суд зазначив, що публічний статус позивача, який працює на посаді директора КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної ради» МОЗ України, та суспільний інтерес щодо його особи свідчать про більш ширші межі допустимої критики відносно нього, ніж до окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Суд також зауважив, що позивач у відповідності до вимог статей 275, 277 ЦК України скористався своїм правом на відповідь та спростування інформації, надавши інтерв`ю у публікації «ІНФОРМАЦІЯ_6» в газеті «33-й канал» № 16 від ІНФОРМАЦІЯ_7, у якому спростував всі доводи та твердження, які містяться у роздрукованих текстах та інформацію у яких він оспорює.
Відмовляючи у задоволенні вимог в частині відшкодування моральної шкоди суд виходив із недоведеності неправомірної поведінки відповідачів та спричиненої моральної шкоди, причино-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, що в свою чергу виключає цивільну відповідальність за заподіяну моральну шкоду та вказує про відсутність підстав для її відшкодування.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.
 
Додатковою постановою Вінницького апеляційного суду від 26 травня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 4 000 грн.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а саме, те, що оспорювана інформація була розповсюджена у спосіб, який був зазначений у позовній заяві. З доданих до матеріалів справи доказів неможливо встановити хто є автором поширеної інформації та хто є власником сторінки у мережі Фейсбук (http://facebook.com). Надані стороною позивача роздруківки із сторінок в соціальній мережі не є підтвердженням ідентифікації особи та у розумінні статті 78 ЦПК України не є допустимими доказами, оскільки їх дійсність неможливо перевірити. У соціальних мережах кожна особа може створити сторінку під будь-яким іменем, а позивачем не надано жодних доказів того, що оспорювана ним інформація поширена саме відповідачами та розміщена на ресурсах відповідачів, які факт її розміщення заперечують. Таким чином позивачем не доведено факт причетності відповідачів до розміщеної інформації, що є фактично припущенням сторони позивача.
Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання спростувати вказану інформацію та відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання недостовірною інформації, які позивачем не доведено.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У червні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення  Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2021 року й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
 
Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначав порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 127/9786/20 із Вінницького міського суду Вінницької області.
 
У серпні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2022 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно відхилені його клопотання про виклик свідків, витребування доказів у Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», а саме: інформації (відомостей) стосовно реєстрантів доменів:ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_5, а також клопотання про проведення експертизи за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет з фіксацією фактів поширення недостовірної інформації, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки позивач був позбавлений можливості надати відповідні докази для встановлення обставин, необхідних для вирішення справи, та довести той факт, що саме відповідачі поширювали неправдиву (недостовірну) інформації відносно позивача.
Вказував, що факт поширення інформації відповідачами підтверджується звітом за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 26 лютого 2021 року та довідкою з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його власника від 26 лютого 2021 року, які безпідставно не були долучені судом апеляційної інстанції до матеріалів справи.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що з 10 червня 2014 року ОСОБА_1 займає посаду директора КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної ради» МОЗ України (а. с. 56, т. 1).
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на всій території України було установлено карантин. 
 
ОСОБА_1 вказував, що в публікаціях газети «33 канал» журналіста ОСОБА_2 та на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» велась мова про наявність у нього захворювання на коронавірус, приховування ним та медичними працівниками Центру факту його захворювання на коронавірус, надання фальсифікованих результатів обстежень.
 
Зокрема, 02 квітня 2020 року від імені ОСОБА_2 на сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» опублікувано пост, в якому зазначено: «Як і про те, де могли інфікуватись лікарі і головний, заступник і навіть завкафедрою (якщо це підтвердиться)? Чи на дні народження головного? Який тест у нього? Чому він вже отримав попередження про кримвідповідальність, але не зізнається?», а в коментарях під постом вказано, що тести зроблені підлеглими позивача в лабораторії лікарні КНП «Подільській регіональний центр онкології Вінницької обласної ради», аналізи взято незаконно і вірити опублікованим позивачем результатам на його особистій сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» не можна.
 
Також, від імені ОСОБА_2 у коментарях під постом вказано, що вона має фактаж і перевірену інформацію і у відповідь на коментар юриста Центру про відсутність у позивача захворювання на COVID-19 погрожує останньому.
 
ІНФОРМАЦІЯ_4 в газеті «33 канал» була опублікована стаття ОСОБА_2 «ІНФОРМАЦІЯ_3». У зазначеній статті вказується прізвище ОСОБА_1 і розповідається про виклик позивача ОСОБА_4 - директором державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр Міністерств охорони здоров`я України» і ОСОБА_5 - директором Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, для його повторного обстеження у лабораторному центрі особисто. І натяк: «Не прийде - нехай журналісти роблять висновки».
 
Цей самий текст статті був опублікований від імені ОСОБА_2 на сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» ІНФОРМАЦІЯ_4 об 11 год 59 хв.
 
В друкованому засобі масової інформації - газеті «33-й канал» № 16 від ІНФОРМАЦІЯ_7 було опубліковано статтю під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_6» (а. с. 102). У вказаній публікації, зокрема, розміщено інтерв`ю, надане ОСОБА_1 газеті «33-й канал», у якому позивач відповідає на запитання кореспондента та спростовує своє захворювання на коронавірус. 
 
На думку позивача, вказані сторінки в соціальній мережі належать відповідачам і саме ними дана інформація була поширена.
Також, за доводами ОСОБА_1 та його представник, зазначена інформація є недостовірною та має негативний характер, а тому порушує немайнові права позивача на честь, гідність та ділову репутацію.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
 
Спір у справі стосується визнання поширеної відповідачами інформації недостовірною, її спростування та стягнення моральної шкоди, завданої у зв`язку з розповсюдженням такої інформації.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства,
що регулює спірні відносини.
 
У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
 
Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
 
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права
і свободи, честь і гідність інших людей.
 
Положеннями частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
 
Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
 
Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації.
 
Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277
ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
 
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
 
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
 
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності
або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища,
яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них
не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно
і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.
 
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання,
що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема
з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
 
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
 
Верховний Суд у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі
№ 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) та від 02 лютого 2022 року
у справі № 199/4585/18 (провадження № 61-5734св21) зазначив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті
є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
 
У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада
2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет».
 
Власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу (стаття 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).
 
Згідно з частиною одинадцятою статті 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або)
в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися.
 
Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом «в» цієї частини.
 
Відповідно до статті 56 Закону України «Про телекомунікації» адміністрування адресного простору українського сегмента мережі
Інтернет включає комплекс організаційно-технічних заходів, необхідних
для забезпечення функціонування технічних засобів підтримки адресування, у тому числі серверів доменних назв українського сегмента мережі Інтернет, реєстру домену.UA в координації з міжнародною системою адміністрування мережі Інтернет, спрямованих на систематизацію та оптимізацію використання, обліку та адміністрування доменів другого рівня, а також створення умов для використання простору доменних імен на принципах рівного доступу, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції.
 
Адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет здійснюється уповноваженою організацією для: 1) створення реєстру доменних назв і адрес мережі українського сегмента мережі Інтернет;
2) створення реєстру доменних назв у домені.UA; 3) створення та підтримки автоматизованої системи реєстрації та обліку доменних назв і адрес українського сегмента мережі Інтернет; 4) забезпечення унікальності, формування та підтримки простору доменних назв другого рівня
в домені.UA; 5) створення умов для використання адресного простору українського сегмента мережі Інтернет на принципах рівного доступу, оптимального використання, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції; 6) представництва та захисту у відповідних міжнародних організаціях інтересів споживачів українського сегмента мережі Інтернет. Адміністрування адресного простору мережі Інтернет
у домені.UA здійснюється недержавною організацією, яка утворюється самоврядними організаціями операторів/провайдерів Інтернет та зареєстрована відповідно до міжнародних вимог.
 
Утворення адресного простору, розподіл і надання адрес, маршрутизація інформації між адресами здійснюються відповідно до міжнародних вимог.
 
Відповідно до пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України
від 22 липня 2003 року № 447-р «Про адміністрування домену «.UA» об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» (далі - ОП «Український мережевий інформаційний центр») створено з метою управління адресним простором українського сегмента мережі Інтернет, обслуговування та адміністрування системного реєстру та системи доменних імен домену верхнього рівня «.UA».
 
ОП «Український мережевий інформаційний центр» уповноважено здійснювати адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет і з метою сприяння захисту прав осіб від порушень у мережі Інтернет акредитувало та підтвердило компетентність Консорціума «Український центр підтримки номерів і адрес» Департаменту «Центр компетенції» у здійсненні відповідних функцій щодо українського сегмента мережі Інтернет.
 
Згідно із статутом ОП «Український мережевий інформаційний центр» останнє не може надавати послуги третім особам у разі якщо для надання таких послуг воно акредитувало інші організації і скеровує осіб, які звертаються, та суди до Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» Департаменту «Центр компетенції» за отриманням інформації, у тому числі про власників веб-сайту.
 
У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого
2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
 
Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Положеннями частин першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов суперечливих висновків про недоведеність позивачем обставин поширення у мережі Інтернет, зокрема, у соціальній мережі «Фейсбук», відносно нього недостовірної інформації, а також поширення такої інформації саме відповідачами, а надані позивачем роздруківки тексту не містять ідентифікуючої інформації сайтів в мережі Інтернет, за якою б вбачалась можливість її перевірки та встановлення авторів цих текстів. Також суд зазначив, що позивач у відповідності до вимог статей 275, 277 ЦК України скористався своїм правом на відповідь та спростування інформації, надавши інтерв`ю газеті «33-й канал», у якому спростував всі доводи та твердження, які містяться у роздрукованих текстах, інформацію у яких він оспорює.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що позивачем не доведено, що оспорювана ним інформація була розповсюджена у спосіб, зазначений у позовній заяві, а із доданих до матеріалів справи доказів - роздруківок зі сторінок в соціальній мережі «Фейсбук» неможливо встановити хто є автором поширеної інформації та хто є власником сторінки у мережі Фейсбук (http://facebook.com), а отже  позивачем не доведено факт причетності відповідачів до розміщеної інформації.
 
З такими висновками колегія суддів не погоджується.
Для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання (частина перша статті 196 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є, зокрема, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.
 
Відповідно до пунктів 5, 7, 8 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста.
 
Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
 
За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.
 
Колегія суддів вважає, що особа, яка подає позовну заяву, вправі очікувати від суду застосування вказаних норм процесуального законодавства, які надають їй право звернення з позовом з можливістю подальшого вирішення процесуальних питань щодо визначення предмета доказування, надання та витребування доказів в установленому порядку.
 
Застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства вимагає такого тлумачення процесуального закону, яке б гарантувало особі право на судовий захист, зокрема звернення з позовною заявою до суду відповідно до приписів частини першої статті 4 ЦПК України, оскільки держава не вправі обмежувати права особи, не маючи на меті захист суспільних інтересів.
 
Під час підготовчого засідання 18 листопада 2020 року в суді першої інстанції представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 для встановлення обставин, необхідних для вирішення справи, та осіб, які розповсюдили інформацію, яку позивач вважає недостовірною, було заявлено ряд клопотань, зокрема, про витребування доказів у Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», а саме: інформації (відомостей) стосовно власників веб-сайтів, реєстрантів доменних імен:     ІНФОРМАЦІЯ_8 та ІНФОРМАЦІЯ_5, а також клопотання про проведення у Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» експертизи за результатами дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет з фіксацією фактів поширення недостовірної інформації, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача.
 
Згідно з протоколом судового засідання та звукозаписом судового засідання від 18 листопада 2020 року (а. с. 139-141, т. 1), суд першої інстанції відмовив представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у задоволенні вказаних клопотань про витребування доказів та призначення експертизи.
 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 лютого 2021 року представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, а саме інформації стосовно реєстрантів відповідних доменів у в соціальній мережі «Фейсбук», що унеможливило встановлення фактичних обставин справи щодо осіб, які розповсюдили інформацію, яку позивач вважає недостовірною, а також у задоволенні клопотання про призначення експертизи для дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, необхідної для встановлення факту поширення недостовірної інформації відповідачами.
 
Під час перегляду справи в суду апеляційної інстанції стороною позивача було заявлено письмове клопотання про долучення до матеріалів справи звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 26 лютого 2021 року та довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його власника від 26 лютого 2021 року.
 
Відповідно до частин другої, четвертої та п`ятої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
 
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
 
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
 
Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
 
Пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України перебачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
 
Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції визначені у статті 367 ЦПК України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя).
 
Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції не надав належну оцінку поданим стороною позивача доказам, а саме звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 26 лютого 2021 року та довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його власника від 26 лютого 2021 року, не зазначив мотивів відхилення клопотання про долучення цих доказів. 
 
Крім того, апеляційний суд не дослідив та не надав належної правової оцінки доданій позивачем до позовної заяви завіреній копії щотижневої газети «33 канал», в якій опублікована стаття «ІНФОРМАЦІЯ_3» (а. с. 19-20, т. 1). 
 
Отже, за таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку, що позивач не довів факту поширення відповідачами інформації, про спростування якої заявлено позов.
 
Фактично вимоги ОСОБА_1 до редакції газети «33 канал» не вирішені судами по суті.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що апеляційний суд не виконав вимоги, передбачені процесуальним законодавством України, щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, не дослідив та не перевірив належним чином надані сторонами докази та не зазначив підстав для їх відхилення.
 
У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
 
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За таких обставин, фактичні обставини для правильного вирішення справи апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим, тому в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, встановити фактичні обставини справи, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін.
 
Судові витрати підлягають розподілу за результатами розгляду справи по суті.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2021 року скасувати.
 
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                О. М. Осіян
 
                                                                                                Н. Ю. Сакара
 
                                                                                         В. В. Шипович