ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" травня 2022 р.           Справа№ 910/6059/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Грека  Б.М.
суддів:            Отрюха Б.В. 
          Сотнікова  С.В. 
 
за участю секретаря судового засідання Кочурової Т.О.
розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «УКРГАЗБАНК»
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.11.2021 
у справі №910/6059/21
за заявою ОСОБА_1 
про неплатоспроможність,
В С Т А Н О В И В :
Коротке викладення суті спору та позовних вимог.
ОСОБА_1 (заявник) звернулася з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.
Підставою для порушення справи про неплатоспроможність є:
- заборгованість перед Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (ПАТ АБ «Укргазбанк») в сумі 73816, 96 доларів США та 1583490, 90 грн;
- заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» в сумі 25171171, 50 грн;
- заборгованість перед Головним управлінням ДПС у Київській області в сумі 52577, 22 грн.
Оскаржуване судове рішення (ухвала) господарського суду першої інстанції.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2021 суд ухвалив:
1.Визнати кредиторами по відношенню до фізичної особи ОСОБА_1    (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ):
- товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" кредитором до боржника на суму 9.328.242,78 грн., з яких: 4.540, 00 грн. - як такі, що відшкодовуються позачергово, 6.728.324, 79 грн. - вимоги другої черги,   850.377, 99 грн. - вимоги третьої черги, 1.745.000, 00 грн. - як такі, що забезпечені заставою;
- публічне акціонерне товариство "УКРГАЗБАНК" на суму 3.886.967,94 грн., з яких: 4.540, 00 грн. - як такі, що відшкодовуються позачергово, 2.298.796,99 грн. - вимоги другої черги, а 1.583.630,95 грн. - вимоги третьої черги.
2.Затвердити реєстр вимог кредиторів на загальну суму 13.215.210,72 грн.
3.Відмовити публічному акціонерному товариству "УКРГАЗБАНК" у визнанні кредитором до боржника на суму 7.963.196,96 грн.
4.Зобов`язати керуючого реструктуризацією провести збори кредиторів, які мають відбутись не пізніше   13.12.2021.
5.Керуючому реструктуризацією боргів боржника в строк до   15.12.2021   подати до Господарського суду м. Києва план реструктуризації боргів боржника.
6.Визначити дату проведення судового засідання, на якому буде розглянуто погоджений кредиторами план реструктуризації боргів або прийнято рішення      про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі на   16.12.2021 о 10:00 год.   Засідання відбудеться у приміщені господарського суду м. Києва в залі судових засідань № 7 (корпус Б).
За наслідками розгляду грошових вимог кредиторів, господарський суд дійшов висновку, що визнанню кредитором до боржника підлягають наступні кредитори:
- товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" кредитором до боржника на суму 9.328.242,78 грн., з яких: 4.540, 00 грн. - як такі, що відшкодовуються позачергово, 6.728.324, 79 грн. - вимоги другої черги, 850.377, 99 грн. - вимоги третьої черги, 1.745.000, 00 грн. - як такі, що забезпечені заставою;
- публічне акціонерне товариство "УКРГАЗБАНК" на суму 3.886.967,94 грн., з яких: 4.540, 00 грн. - як такі, що відшкодовуються позачергово, 2.298.796,99 грн. - вимоги другої черги, а 1.583.630,95 грн. - вимоги третьої черги.
Щодо грошових вимог публічного акціонерного товариства "УКРГАЗБАНК" на суму 7.963.196,96 грн., суд відхилив за необґрунтованістю.
Апеляційне провадження (рух справи).
ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося з апеляційною скаргою у якій просить ухвалу господарського суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» до боржника - фізичної особи ОСОБА_1 в розмірі 13618786, 06 грн.
Апелянт доводить, що заборгованість боржника становить 13618786, 06 грн з огляду на ті обставини, що боржник неправомірно користувався кредитними коштами після реалізації банко права вимоги на дострокове повернення кредиту, тому банк нарахував проценти за користування кредитними коштами до дати фактичного повернення, право на що передбачено п. 3.1.6. Кредитного договору №147-Ф/07 від 24.07.2007.
Апелянт вважає необґрунтованою відмову визнати по заборгованості по пені, що нарахована за останні 3 роки, які передували зверненню з кредиторськими вимогами, а також 3% річних. 
Крім того, з боржника підлягає стягненню штраф у сумі 5000 грн (п. 3.3.4. Кредитного договору №147-Ф/07 від 24.07.2007).
Апелянт звертає увагу на неправомірне визначення судом суми заборгованості шляхом конвертації іноземної валюти на дату ухвалення відповідних рішень Печерським районним судом м. Києва (28.11.2011 та 17.09.2012), а не на дату подання кредитором заяви з кредиторськими вимогами.  
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2021 апеляційна скарга ПАТ АБ «Укргазбанк» передана на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Грек    Б.М. - головуючий суддя, судді: Отрюх Б.В., Сотніков С.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №910/6059/21 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.11.2021 у справі у визначеному складі колегії суддів: головуючий суддя - Грек Б.М., судді: Отрюх Б.В., Сотніков С.В.; призначено справу до розгляду на 15.02.2022.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 розгляд справи №910/6059/21 відкладено на 22.03.2022.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2022 розгляд справи №910/6059/21 призначено на 31.05.2022.
Учасники судового процесу у судове засідання не з`явились.
Відповідно до ч.12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.    
Суд апеляційної інстанції не встановив обставин, що перешкоджають розгляду справи у суді апеляційної інстанції. 
Обставини справи, встановлені апеляційним господарським судом.
Між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 147-Ф/07 від 24.07.2007 року (далі - Кредитний Договір).
Кредитним Договором передбачено, зокрема, таке:
- 3.1.6. Проценти нараховуються за зобов`язаннями Позичальника за період від дня одержання окремих сум за кредитом до дня його погашення. Проценти нараховувати на залишок заборгованості за кредитом;
- 3.3.2. Сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно, виходячи з 13,5 % річних на рахунок № НОМЕР_2 в Третій Київській філії ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 300090, не пізніше 15 числа кожного місяця наступного за місяцем нарахування відсотків, а також в день закінчення строку, на який надано кредит у відповідності з пунктом 1.1 цього договору, в день дострокового погашення заборгованості по кредиту, або в день дострокового розірвання цього договору з врахуванням п. 4.1. цього Договору.
У разі виникнення простроченої заборгованості за простроченим кредитом сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки, встановленої п. 3.2.8. цього договору, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості.        
- 3.3.10. Одночасно з укладенням цього договору надати Банку укладений договір страхування нерухомого майна, визначеного в п.2.1. цього договору, від ризиків знищення, пошкодження або псування та укласти договір відступлення прав вимоги за таким договором страхування, а також надати Банку докази сплати страхових платежів, що підтверджують дію договору страхування на строк не менший ніж на 1 рік;   
- 5.3. За порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,1%  від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності;
- 5.8. Строк позовної давності за цим договором встановлюється Сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитом та суму заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків понесених Банком під час виконання умов цього договору;
- 6.4. Строк дії договору з моменту набрання ним юридичної сили по 24 липня 2020 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобов`язань, що лишилися невиконаними з будь-яких причин. Припинення (закінчення) строку дії договору не тягне за собою припинення зобов`язань, що випливають з цього договору, також у випадку, якщо такі зобов`язання виникли після припинення (закінчення) строку дії договору на підставі зобов`язань, що лишилися невиконаними на момент закінчення строку дії договору.
Крім того, між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки без оформлення заставної від 24.07.2007 року (далі - Договір Іпотеки).
Договором Іпотеки передбачено, зокрема, таке:
- 4.2. За невиконання чи неналежне виконання п.п. 3.3.1.-3.3.10 даного договору ІПОТЕКОДАВЦІ зобов`язані сплатити на користь ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ штраф у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень. 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2011 з ОСОБА_2 стягнуто 144985 (сто сорок чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят п`ять) доларів США 28 центів, що станом на 28 липня 2011 року, згідно офіційного курсу НБУ (100 Доларів США - 798 грн. 97 коп.) становить - 1 158 388 (один мільйон сто п`ятдесят вісім тисяч триста вісімдесят вісім) грн. 89 коп., З 794,16 пені, заборгованості за кредитним договором № 147-Ф/07 від 24 липня 2007 року.
Також, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.09.2012 звернуто стягнення на предмет іпотеки та, як зазначено в додаткових поясненнях ПАТ АБ "Укргазбанк", предмет іпотеки реалізовано на суму 921 207,50 грн відповідно до протоколу №1014075/2 від 28.04.2014 про проведення торгів та перераховано на рахунок Банку   69047,08 дол. США, як знов ж таки стверджує ПАТ АБ "Укргазбанк".
Тобто, ПАТ АБ "Укргазбанк", звертає увагу, що вищезазначене рішення виконано частково, і Банку, невиплаченою залишилася сума заборгованості 75 938,20 дол. США.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва по справі № 757/24622/14-ц від 16.11.2017 вирішено cтягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ "Укргазбанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 73816,96 доларів США та 1579836, 79 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів та судовий збір у розмірі 3654 грн.
Мотиви постанови та висновки за результатами розгляду апеляційної скарги. 
Cуд апеляційної інстанції вважає висновки господарського суду першої інстанції помилковими, з огляду на наступне.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У Постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. 
У Постанові Верховного Суду від 16.12.2021 № 922/4076/20 зазначені наступні висновки:
«Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.
Водночас за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17).
У постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі ж правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц.
Тобто, у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово і послідовно вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Отже, у спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі ж висновки щодо застосування частини першої статті 1050 та статі 625 ЦК України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16».
Апеляційний господарський суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово (наприклад, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16) звертала увагу на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Таким чином, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої   статті 1048 ЦК України   і охоронна норма частини другої   статті 625 цього Кодексу   не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення з боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України   як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої   статті 625 ЦК України   як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.      
Отже, припис абзацу 2 частини першої   статті 1048 ЦК України   про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. 
Подібний за змістом висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17.
Однак у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 зазначено про те, що за наслідком узгодження сторонами договірних умов нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів (пункти 123-124 постанови), що не узгоджується з попередньою послідовною практикою Верховного Суду.
За таких обставин, апеляційний господарський суд не враховує зазначеного висновку, наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17, оскільки, з урахуванням фактичних обставин та змісту договірного регулювання у розглядуваному випадку,    вважає відсутніми підстави для відступу від усталеної практики застосування норм статей 625 та 1048 ЦК України, наведеної у попередніх постановах Великої Палати Верховного Суду.
У розглядуваному випадку зобов`язання Банку нараховувати проценти за користування кредитом (п.3.1.6. Кредитного Договору) та зобов`язання Позичальника сплачувати проценти за користування кредитом (п.3.2.2. Кредитного Договору) діють лише у рамках погоджених сторонами строків, яке має відповідати вимогам статей 251, 252 ЦК України, з урахуванням практики їх застосування; строк - встановлений період у часі, який визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.
З огляду на таке розуміння, суд апеляційної інстанції визнає правомірними вимоги заявника до боржника на суму заборгованості 75938,20 доларів США, та на відсотки в сумі 129   199,57 доларів США за період з 24.07.2007 по 24.07.2020 (п. 6.4. Кредитного Договору).
Крім того, апеляційний господарський суд погоджується з розрахунком заявника в частині стягнутої за рішенням Печерського районного суду м.Києва від 28.11.2011 пені в сумі 3794,16 грн та пені в сумі 1579836,79 грн, стягнутої за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2017.
За умовами п. 4.2. Договору Іпотеки боржник також повинен сплатити на користь заявник штраф у сумі 5000 грн. 
Водночас за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
За приписами статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. 
Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Частиною першою статті 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з частиною шостою статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
З урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду, стягнення відсотків річних та інфляційних витрат, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3-ма роками, які передували подачі позову. 
З урахуванням цього заявник має право вимагати з боржника 2   073   492,55 грн  заборгованості по кредиту та 3   527   794,26 грн заборгованості по процентах.
Апеляційний господарський суд дійшов висновку, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2011 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилася та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач, як кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за  увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання.
Отже, враховуючи момент звернення до суду (23.06.2021), з урахуванням періоду, що охоплюється позовною давністю, вимоги позивача про стягнення відсотків (3%) річних правомірні за період з 23.06.2018 до 26.05.2021 в сумі 289   911,38 грн (3% річних на заборгованість по процентах) та 182   012,95 грн (3% річних на заборгованість по кредиту), та підлягають визнанню у заявленій сумі 469040,78 грн, так як суд апеляційної інстанції не має права вийти за межі заявлених вимог.
Щодо розрахунку заборгованості по пені, то вимоги позивача підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне.
У Постанові Верховного Суду від 16.12.2021 № 925/1386/19 зазначені наступні висновки:
«Згідно з частиною шостою статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Верховний Суд зауважує, що приписами частини шостої статті 232 ГПК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.
При цьому, касаційний суд зазначає, що частиною шостою статті 232 ГК України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.
Подібний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 04.12.2012 у справі №17/034-11 та від 11.12.2012 у справі №10/065-11.
Разом з цим, згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
За приписами статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Частиною першою статті 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
З урахуванням викладеного суд касаційної інстанції зазначає, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.
Відповідно до пункту 1 частини другої статі 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.
Отже, з огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то позовна давність спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.
Близька за змістом правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22.07.2019 зі справи № 911/1563/18, від 22.08.2019 зі справи № 914/508/17, від 11.11.2019 зі справи № 904/1038/19, від 11.02.2020 у справі №916/612/19.
При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.
Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі №910/6379/14.
Зважаючи на вищезазначене, суд касаційної інстанції зазначає, що приписами частини шостої статті 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Водночас, хоча законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього строку, але такий строк, з урахуванням положень статей 251, 252 ЦК України має бути визначений. При цьому, перебіг вказаного строку починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок перебігу такого строку не може бути змінений за згодою сторін.
Зазначене стосується і строку позовної давності, який за своєю суттю є строком, згідно положень статті 256 ЦК України, і також може бути збільшений за домовленістю сторін, але обов`язково повинен мати конкретно визначений період, зважаючи на положення статей 251, 252 ЦК України.
Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 902/959/19, від 07.06.2019 у справі №910/23911/16, від 13.09.2019 у справі №902/669/18, від 12.06.2018 у справі №910/4164/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17».
Оскільки приписами частини шостої статті 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; такий строк, з урахуванням положень статей 251, 252 ЦК України має бути визначений. 
З огляду на наведені норми права, апеляційний господарський суд вважає, що змістом пункту 5.3 Кредитного Договору сторони не визначили строку нарахування санкції за прострочення виконання зобов`язання.
При цьому, перебіг вказаного строку починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок перебігу такого строку не може бути змінений за згодою сторін.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції зазначає, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.
Отже, з огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то позовна давність спливає через три роки від дня, за який нараховано санкцію (п. 5.8. Кредитного Договору).
Відтак, враховуючи момент звернення до суду (23.06.2021), з урахуванням періоду, що охоплюється позовною давністю, беручи до уваги 6-ти місячний строк нарахування пені та суму боргу - 75938,20 доларів США, вимоги позивача про стягнення пені (0,1%) правомірні за період з 23.06.2018 до 23.12.2018 в сумі 930   559, 59 грн (13972, 63+20107,56х27,305).
Таким чином, висновки господарського суду першої інстанції у спірних правовідносинах не відповідають наведеним вище висновкам Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Апеляційна інстанція вважає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, тому не вбачає необхідним надання детальних  відповідей на кожен з доводів апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до норм ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскарженого судового рішення господарського суду першої інстанції.
Керуючись статтями 267, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та статтями 8, 34, 35, 39 Кодексу України з процедур банкрутства апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» задовольнити частково.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.11.2021 у справі №910/6059/21 змінити. 
3. Абзац другий пункту першого резолютивної частини  Ухвали Господарського суду міста Києва від 16.11.2021 викласти в такій редакції:   
- публічне акціонерне товариство "УКРГАЗБАНК" на суму 8589518,13 грн, з яких: 5601286,81 грн - вимоги другої черги, 2988231,32 грн - вимоги третьої черги, 4 540, 00 грн - як такі, що відшкодовуються позачергово.
4. В іншій частині Ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.11.2021 у справі №910/6059/21 залишити без зміни. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, встановлені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

 Головуючий суддя                                                            Б.М. Грек 

Судді                                                                                Б.В. Отрюх

                                                                                С.В. Сотніков

Повний текст постанови складено 07.06.2022.