Номер провадження: 22-ц/813/6395/22 
Справа № 521/20318/19
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Вадовської Л.М. Гірняк Л.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2021 року, постановленого під головуванням судді Тополевої Ю.В., повний текст рішення складений 07 жовтня 2021 року, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до слідчого Хмельницького відділення поліції Малиновського відділу поліції в місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області Василенко Наталії Василівни про відшкодування майнової та моральної шкоди, -
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до слідчого Хмельницького відділення поліції Малиновського відділу поліції в місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області Василенко Н.В. про відшкодування майнової та моральної шкоди, в якому після збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача заподіяну майнову шкоду в розмірі 7268 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що слідчим відділом Хмельницького відділення поліції Малиновського відділу поліції в місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР 16.01.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України. Відомості до ЄРДР внесені за заявою ОСОБА_1 .
Постановою слідчого Василенко Н.В. від 04.05.2018 року кримінальне провадження було закрито. Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого Хмельницького ВП Малиновського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області Василенко Н.В. про закриття кримінального провадження.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.08.2019 року ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 19.07.2019 року скасовано, скасовано постанову слідчого Хмельницького ВП Малиновського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області Василенко Н.В. про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, матеріали кримінального провадження направлено керівнику Одеської місцевої прокуратури № 2 для організації проведення досудового розслідування.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначав, що відповідач своїми навмисними діями сприяла уникненню відповідальності лікарю-ортопеду ОСОБА_2 , завдяки халатності якого позивач отримав статус особи з інвалідністю, не забезпечивши присутності позивача при проведенні судово-медичної експертизи. Крім того, як зазначає позивач, діями слідчого ОСОБА_3 йому спричинено майнову шкоду, яка складається із витрат, пов`язаних із приїздом до м. Одеси із с. Розовка Саратського району, де мешкає ОСОБА_1 для проведення слідчих дій, подання клопотань, присутності в суді за скаргами на дії та бездіяльність слідчого, клопотань та скарг до прокуратури (всього 34 поїздки та придбання продуктів харчування). Позивач також вважає, що діями слідчого ОСОБА_3 йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якої посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені позову, оскільки неповно дослідив та з`ясував всі обставини, що мають значення для справи.
Відзиву до суду надано не було.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375 ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 16 січня 2017 року слідчим Хмельницького ВП Малиновського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області Василенко Н.В. внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12017161470000119 за заявою ОСОБА_1 за фактом неналежного виконання медичними працівниками КУ «МКЛ № 1» м. Одеси своїх професійних обов`язків.
Постановою слідчого Василенко Н.В. від 04.05.2018 року кримінальне провадження було закрито.
Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого Хмельницького ВП Малиновського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області Василенко Н.В. про закриття кримінального провадження.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.08.2019 року ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 19.07.2019 року скасовано, скасовано постанову слідчого Хмельницького ВП Малиновського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області Василенко Н.В. про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, матеріали кримінального провадження направлено керівнику Одеської місцевої прокуратури № 2 для організації проведення досудового розслідування в зв`язку із тим, що при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_1 не був залучений до її проведення.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач своїми навмисними діями сприяла уникненню відповідальності лікарю-ортопеду ОСОБА_2 , завдяки халатності якого позивач отримав статус особи з інвалідністю, не забезпечивши присутності позивача при проведенні судово-медичної експертизи. Зазначає, що діями слідчого ОСОБА_3 йому спричинено майнову шкоду, яка складається із витрат, пов`язаних із приїздом до м. Одеси із с. Розівка Саратського району, де мешкає ОСОБА_1 для проведення слідчих дій, подання клопотань, присутності в суді за скаргами на дії та бездіяльність слідчого, клопотань та скарг до прокуратури (всього 34 поїздки та придбання продуктів харчування).
Залишаючи позов ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, а надані ОСОБА_1 квитанції щодо проїзду до м. Одеси та придбання продуктів харчування не є належними та допустимими доказами спричинення йому майнової та моральної шкоди відповідачем.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні спору є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовою особою органів державної влади майнової та моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.
При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.
Висновки суду про недоведення ОСОБА_1 належними і допустимими доказами факт завдання йому майнової та моральної шкоди внаслідок закриття слідчим Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області кримінального провадження № 12017161470000119 відповідають обставинам справи, так як позивачем не було доведено причинний зв`язок між діями слідчого поліції та настанням тих негативних наслідків, на які посилався позивач.
Факт того, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року матеріали кримінального провадження направлено керівнику Одеської місцевої прокуратури № 2 для організації проведення досудового розслідування в зв`язку із тим, що при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_1 не був залучений до її проведення, не доводить заподіяння йому шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю слідчого, яка виразилась у закритті кримінального провадження та не залучення ОСОБА_1 до проведення судово-медичної експертизи, та настанням шкоди.
Права ОСОБА_1 у зв`язку із діями та бездіяльністю слідчого, які виразились у закритті кримінального провадження та не залучення ОСОБА_1 до проведення судово-медичної експертизи, були відновлені ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин вказаної справи.
З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у стягненні з відповідача заподіяної майнової шкоди в розмірі 7268 грн. та моральної шкоди в розмірі 5000 грн., за відсутністю належних доказів.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені позову, оскільки неповно дослідив та з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.
Крім того, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 03 серпня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Л.А. Гірняк