Дата документу 13.07.2022 Справа № 315/671/21

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний № 315/671/21         Головуючий у 1-й інстанції: Окладнікова О.І.
Провадження №22-ц/807/403/22         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 липня 2022 року                                                м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,  Камалової В.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, - 

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.
В обґрунтування позову зазначено, що 18 липня 2016 року було розпочато досудове розслідування за фактом вчинення ним і ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України. 24 лютого 2017 року позивачу було вручено повідомлення про підозру. 28 лютого 2017 року ОСОБА_1 було вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно нього та ОСОБА_2 , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за
№12016080220000511 від 18 липня 2016 року. Таким чином, позивач, як і ОСОБА_2 ,
обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України. Однак вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 липня 2018 року (справа № 315/252/17) позивача ОСОБА_1 визнано невинуватим у висунутому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 296 КК України, та виправдано за відсутності у його діяннях складу кримінального правопорушення. 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2020 року апеляційні скарги представника потерпілого ОСОБА_3 - адвоката Кісєльова О.М. і прокурора залишено без задоволення, а вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 липня 2018 року залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду ( Касаційного кримінального суду) від 11 січня 2021 року касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, повернуто прокурору, вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 липня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2020року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди та витрат понесених ним, у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
        З урахуванням зазначеного просив відшкодувати йому моральну шкоду  в сумі 257800,00 грн,  спричинену неправомірним перебуванняйого під слідством та судом, а також відшкодувати витрати на надання йому юридичної допомоги під час кримінального провадження в сумі 52500,00 грн  та витрати понесені внаслідок розгляду даної цивільної справи в сумі 18 000 грн.  
Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 52500,00 грн, моральну шкоду в сумі 257800,00 грн та судові витрати, пов`язані з правничої допомогу при розгляді зазначеної справи в сумі 18000,00 грн. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просила скасувати рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2021 року і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не врахував, що позивачем не надано жодного судового документу, яким би визнано протиправність дій правоохоронного органу, яким завдано шкоду, позовну вимогу належним чином не обґрунтовано. Суд першої інстанції не врахував, що витрати на правничу допомогу, понесені при розгляді кримінальної справи у розмірі 52500 грн не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з недотриманням позивачем порядку відшкодування матеріальної шкоди, передбаченого Законом України №266/94-ВР та Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженим спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 06 березня 1996 року за №106/1131. Відповідно до ч. 1 ст.12 Закону України розмір відшкодовуваної матеріальної шкоди, в місячний термін з дня звернення громадянина, визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Стосовно задоволення судом першої інстанції позовних вимог про відшкодування судових витрат в сумі 18000 грн, зазначає, що Державну казначейську службу України визначено учасником судового процесу виключно у зв`язку з тим, що відповідно до чинного законодавства Державною казначейською службою України здійснюється виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України. Державна казначейська служби України не порушувала прав позивача по справі і жодним нормативно-правовим актом не передбачено відповідальність Державної казначейської служби України за дії або бездіяльність посадових і службових осіб іншого органу державної влади. 
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 , адвокат Трачук О.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Державна казначейська служба України, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення рекомендованих поштових відправлень, судової повістки (а.с. 205) до апеляційного суду не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надала.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України  ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності Державної казначейської служби України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що незаконність перебування ОСОБА_1 під слідством і судом остаточно була
встановлена виправдувальним вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 липня 2018 року, який ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2020 року та ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2021 року залишено без змін, отже позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної і майнової шкоди за рахунок держави. Відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік"з 01 січня 2021 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 6 000,00 грн, а тому суд вважав, що гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди позивачу становить 257800, 00 грн. Враховуючи, що витрати на правничу допомогу позивач здійснив у зв`язку з безпідставним притягненням його до кримінальної відповідальності, відшкодування таких витрат передбачено у пункті 4 статті 3 Закону України № 266/94-ВР, а тому такі витрати незалежно від того, на якій стадії розгляду кримінальної справи вони були понесені підлягають відшкодуванню позивачу, як майнова шкода у сумі 52500,00 грн. Крім того, за цією цивільною справою позивачем понесені витрати на правничу допомогу у сумі 18000 грн, тому за правилами статті 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню стороною відповідача, та стягує їх з держави за рахунок коштів Державного бюджету України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що 18 липня 2016 року було розпочато досудове розслідування за фактом вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.
24 лютого 2017 року позивачу було вручено повідомлення про підозру по кримінальному провадженню №12016080220000511 (а.с.19).
28 лютого 2017 року ОСОБА_1 було вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за
№12016080220000511 від 18 липня 2016 року. Таким чином, позивач, як і ОСОБА_2 ,
обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України (а.с.20-23).
06 березня 2017 року відбулося підготовче судове засідання у Гуляйпільському
районному суді Запорізької області за матеріалами кримінального провадження
№1201608022000051 1 від 18 липня 2016 року за обвинувальним актом відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 ККУкраїни (а.с.24-25).
20 липня 2018 року за результатами розгляду матеріалів кримінального провадження №12016080220000511 від 18 липня 2016 року за обвинувальним актом відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України було ухвалено вирок, яким ОСОБА_1 було визнано невинуватим у висунутому йому обвинуваченні за ч.2 ст.296 КК України та виправдано за відсутністю у його діяннях складу кримінального правопорушення (а.с.26-27).
Представником потерпілого та прокурором були подані апеляційні скарги на вирок
Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 липня 2018 року.
23 серпня 2018 року апеляційним судом Запорізької області було прийнято ухвалу
про відкриття апеляційного провадження (а.с.28).
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2020 року апеляційні скарги представника потерпілого ОСОБА_3 - адвоката Кісєльова О.М. і прокурора залишено без задоволення, а вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 липня 2018 року залишено без змін (а.с.29-33).
Ухвалою Верховного Суду (Касаційного кримінального суду) від 11 січня 2021 року касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, повернуто прокурору, вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 липня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2020 року щодо позивача залишено без змін (а.с.34).
Вказані обставини встановлені зазначеними вище судовими рішеннями та відповіднодо ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Факт понесення матеріальних витрат позивачем, у зв`язку із незаконним його
притягненням до кримінальної відповідальності, підтверджується договором і про надання правової допомоги від 07 лютого 2017 року (та додаткової угодою №1 до нього від 23 лютого 2017року), договором про надання правничої допомоги та представництво від 13 грудня 2018 року (та додаткової угодою №1 до нього від 13 грудня 2018 року) (а.с.35-38).
Зазначеними документами підтверджено, що вони укладені позивачем з адвокатом
Трачуком О.В. про надання правової допомоги, з визначенням в них розмірів оплати та
порядку розрахунків. 
У відповідності до Акту прийому передачі виконаних робіт за договорами про
надання правової допомоги від 08 квітня 2021 року  за період з 07 лютого 2017 року по 22 вересня 2020 року загальна вартість наданих адвокатом позивачеві послуг у кримінальній справі №315/252/17 у кримінальному проваджені №12016080220000511 від 18 липня 2016 року склала 52500,00 грн, які були сплачені ним адвокату, що підтверджується квитанціями №030617 від 06 березня 2017 року, №072018 від 20 липня 2018 року №09222020 від 22 вересня 2020 року (а.с.39-40).
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Відповідно до частини першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку   з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").
Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури  і суду").
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У наведених у статті 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (пункт 5 стаття 3).
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. 
Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації. 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції керувався тим, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди. 
Суд першої інстанції врахував, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року "STANKOV v. BULGARIA", № 68490/01, § 62).
Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. 
Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.
З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не передбачено.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. 
Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Аналогічна позиція викладенау постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, Верховним Судом: у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19.
Визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не передбачено. 
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити  до її безпідставного збагачення.
Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 22 грудня 2021 року в справі   № 210/1282/20, від 03 травня 2022 року в справі № 159/6473/20-ц.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У справі, що переглядається, суд виходив з того, що незаконні дії органів відносно позивача мали місце в період з 24 лютого 2017 року по 22 вересня 2020 року, тому період незаконного перебування під слідством та судом тривало 42 місяці 29 днів . 
Таким чином, судовим розглядом встановлено, що позивачу було заподіяно моральну шкоду за час перебування під слідством та судом. Він відчував сильні хвилювання, постійне емоційне напруження, змушений був терпіти обмеження його прав та свобод, тобто у позивача змінився його звичний життєвий уклад.
При цьому суд правильно визначив розмір моральної шкоди виходячи з того, що він не може бути менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, тобто встановленого законом гарантованого мінімуму.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 6000 грн,  саме з цієї суми обґрунтовано виходив суд при  розгляді справи.
За таких обставин та з підстав, передбачених указаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є визначення розміру моральної шкоди в сумі 257800 грн ( 42 місяці 29 днів х 6000 грн).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги в частині відшкодування майнової шкоди не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Чинним законодавством визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. За змістом положень частини першої статті 12 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон № 266/94-ВР) розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пункті 1 статті 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
Оскільки Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.
Суд правильно встановив, що за захистом свого порушеного права позивач звернувся у порядку цивільного судочинства із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та обґрунтовано розглянули спір у порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги щодо завищення та не доведення розміру витрат на правову допомогу безпідставні.
В постанові Великої Палати Верховного Судувід 07 липня 2021 року у справі N 910/12876/19 (провадження N 12-94гс20) зроблено висновок, що "гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. В цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін".
У частині другій статті 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
У пункті 4 статті 3 цього Закону № 266/94-ВР передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Встановивши факт понесення позивачем витрат у зв`язку з поданням юридичної допомоги, оцінивши надані докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для їх стягнення в розмірі 52000 грн згідно акту виконаних робіт за період з 07 лютого 2017 року по 22 вересня 2020 року , тобто саме за час перебування під слідством і судом.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) Верховний Суд зробив висновок, що "кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. 
З огляду на зазначене суд першої інстанції прийшов до вірного висновку стягнувши кошти на відшкодування шкоди з Державного бюджету України. 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що Державна казначейська служба України не порушувала прав та обов`язків позивача, не вступала із ним у будь-які правовідносини та не завдала йому жодної шкоди, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, з огляду на те, що виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється Державною казначейською службою України не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень.
Стягуючи на користь позивача витрати на правову допомогу у цивільній справі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем були понесені витрати на правову допомогу в розмірі 18 000 грн і зазначені витрати підтверджені договором про надання правової допомоги у цивільній справі, додатком до договору, квитанцією про сплату коштів в сумі 18 000 грн, тому суд першої інстанції обгрунтовано стягнув зазначені кошти за рухунок коштів Державного Бюджету України.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд неправильно застосував норми матеріального права. 
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року  у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).
       Відповідно до договору про надання правової ( правничої )допомоги  та додатковими угодами до нього  ОСОБА_1  сплачено адвокату Трачук О.В. 2000, 00 грн за підготовку та складання відзиву на апеляційну скаргу та 2000, 00 грн за участь в судому засіданні в суді апеляційної інстанції, отже зазначена сума підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 .
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2021 року у цій справі  залишити без змін.
Стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000, 00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 15 липня 2022 року.

Головуючий, суддя                 Суддя               Суддя
Подліянова Г.С.               Гончар М.С.       Маловічко С.В.