справа № 355/304/22                            головуючий у суді І інстанції Червонописький В.С.
провадження № 22-ц/824/8293/2022   суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року                                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	 Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Баришівкатепломережа» Баришівської селищної ради, поданою представником - директором КП «Баришівкатепломережа» Стешенком Валерієм Володимировичем, на ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 03 червня 2022 року у справі за заявою Комунального підприємства «Баришівкатепломережа» Баришівської селищної ради про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надання послуг ЖКГ,-
 
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2022 року представник Комунального підприємства «Баришівкатепломережа» Баришівської селищної ради звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з  ОСОБА_1  заборгованості по оплаті за послуги централізованого опалення за період з 01.02.2019 по 01.02.2022 в розмірі 34871 гривень 72 копійки та судового збору в розмірі 248 гривні 00 копійок. 
Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 03 червня 2022 року відмовлено Комунальному підприємству «Баришівкатепломережа» Баришівської селищної ради про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надання послуг ЖКГ та роз`яснено, що заявник має право звернутись до суду з тими самими вимогами у позовному порядку.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, Комунальне підприємство «Баришівкатепломережа» Баришівської селищної ради, через представника - директора КП «Баришівкатепломережа» Стешенка Валерія Володимировича, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, не з`ясування всіх фактичних обставин справи, просило скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
При цьому апелянт зазначає, що на момент подання заяви про видачу судового наказу у даній справі указану підставу для відмови у прийнятті заяви (коли із заяви і поданих документів вбачається спір про право) - виключено, а Розділ ІІ ЦПК України «Наказне провадження» діє у новій редакції. Зокрема, зміст судового наказу передбачено ст. 168 ЦПК України, згідно п. 7 якої у судовому наказі зазначаються, зокрема, повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу, суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті. Таким чином апелянт вважає, що суд не вправі оцінювати правильність та обґрунтованість розрахунків. Вказує на те, що заявником було подано документи, які підтверджують фактичне надання та отримання боржником ОСОБА_1 послуги з теплопостачання, надано обґрунтований розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до  ч. 2  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна підлягає задоволенню з наступних підстав.
Наказне провадження - це вид провадження у цивільному судочинстві, в якому судом вирішується справа про стягнення з боржника на підставі судового наказу грошових коштів або витребування майна без проведення судового засідання на користь особи, яка має право вимоги.
Судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 ЦПК України.
Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахування індексу інфляції та 3 % річних, нарахованих заявником на суму заборгованості (п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України).
Заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником. До заяви про видачу судового наказу додається, зокрема, копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (ст. 163, ч. ч. 1, 3 ЦПК України).
Якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні, телекомунікаційні послуги, послуги телебачення та радіомовлення, судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг. Крім того, заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги. У цьому випадку може бути видано судовий наказ про стягнення не лише суми заборгованості, але й про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Для їх стягнення суду має бути додано документи, що чітко підтверджують їх розрахунок (у тому числі й розрахунок щомісячних нарахувань), при цьому визначений розмір не потребує додаткової оцінки та дослідження у сукупності з іншими доказами (п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23.12.2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження»).
Суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, заява подана з порушеннями вимог ст. 163 ЦПК України (ст. 165 ч. 1 п. 1 ЦПК України).
Так, відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додається копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.
Згідно п. п. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Баришівкатепломережа» Баришівської селищної ради звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.
Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №14 від 23 грудня 2012 року «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.
У відповідності до ч. 3 ст. 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додаються:
1) документ, що підтверджує сплату судового збору;
2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника;
3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;
4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість ухвали з підстав порушення норм процесуального права полягає в наступному.
Відповідно до частини 1 статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, заява подана з порушенням вимог статті 163 цього Кодексу. 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу викладено у статті 163 ЦПК України.
Підстави для відмови у видачі судового наказу передбачено статтею 165 ЦПК України. Відповідно до положень пункту 1 частини 1 даної статті суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог статті 163 цього Кодексу.
Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд послався на положення пункту 1 частини 1 статті 165 ЦПК України та вказав, що заява не відповідає вимогам статті 163 ЦПК України, згідно яких в заяві про видачу судового наказу не вказані обставини, на яких ґрунтуються вимоги заявника.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.
Зі змісту заяви Комунальне підприємство «Баришівкатепломережа» Баришівської селищної ради вбачається, що боржник, всупереч діючому законодавству протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов`язків по сплаті за послуги централізованого опалення, але фактично ними користується. У зв`язку з чим станом на 01 лютого 2022 року у ОСОБА_1 перед Комунальним підприємством «Баришівкатепломережа» Баришівської селищної ради виникла заборгованість.
Крім того, у заяві про видачу судового наказу заявником зазначено, що між Комунальним підприємством «Баришівкатепломережа» Баришівської селищної ради та ОСОБА_1 наявні фактичні договірні відносини за відсутності письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані послуги.
Натомість, до вказаної заяви Комунальним підприємством «Баришівкатепломережа» Баришівської селищної ради додано розрахунок боргу ОСОБА_1 .
Пунктом 2 частини третьої статті 100 ЦПК України (у редакції до 15.12.2017) наявність спору про право було підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, що вирішувалося суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні.
 
Однак, на момент подання заяви про видачу судового наказу у даній справі указану підставу для  відмови у прийнятті заяви (коли із заяви і поданих документів вбачається спір про право) - виключено, а Розділ ІІ ЦПК України «Наказне провадження» діє у новій редакції.
 
Разом з тим, згідно п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України, під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, про що зазначається у судовому наказі.
Тобто, наразі суд не вправі розглядати обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (оцінювати правильність та обґрунтованість розрахунків).
 А відтак, висновок суду першої інстанції про те, що наданий розрахунок боргу не відображає безспірність вимоги заявника, не відповідає вимогам процесуального закону. 
Натомість у подальшому, після видачі судового наказу, боржник у заяві про скасування судового наказу може зазначити про повну або часткову необґрунтованість вимог стягувача (п. 5 ч. 3 ст. 170, ч. 3 ст. 171 ЦПК України), що є передбаченою процесуальним законом підставою для скасування судового наказу.
Окрім того, щодо ненадання договору в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості, колегія суддів зазначає про таке. 
За правовим висновком, висловленим у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі № 210/5796/16-ц, хоча відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» такі послуги надаються виключно на договірних засадах, стаття 20 цього ж закону передбачає, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Тому, у випадку фактичного користування житлово-комунальними послугами відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги за тарифами для населення встановленими виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування. Водночас споживач для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання.
Таким чином, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг за загальним правилом не є перешкодою для стягнення плати за фактично спожиті послуги, але обумовлює розгляд таких вимог доказуванням обсягів та періодів фактичного споживання таких послуг, їх вартості тощо, навіть в порядку наказного провадження.
Отже, зважаючи на спрощений порядок розгляду вимог у наказному провадженні, і відсутність у боржника можливості заперечувати проти таких вимог на стадії їх розгляду судом, заява про видачу судового наказу та додані до неї документи мають містити вичерпні відомості про підстави та час виникнення у заявника права вимоги, а також її розмір. 
Враховуючи викладене, ненадання заявником копії договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості з урахуванням обставин конкретної справи та наданням інших документів, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, як така, що постановлена з порушенням вимог закону.
 
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Баришівкатепломережа» Баришівської селищної ради, подану представником - директором КП «Баришівкатепломережа» Стешенком Валерієм Володимировичем,- задовольнити.
 
Ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 03 червня 2022 року -  скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                                   Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                                О.Ф. Лапчевська

                                                                                                               Г.І.Мостова