УХВАЛА

26 травня 2022 року 
Київ
справа №620/1269/20
адміністративне провадження № К/9901/11244/21  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року (суддя: Скалозуб Ю.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року (судді: Кучма А.Ю., Безименна Н.В., Бєлова Л.В.) у справі №620/1269/20 за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Чернігівської області про зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Чернігівської області (далі - відповідач), в якому просив:
- зобов`язати відповідача виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 2  415 594,09 грн;
-зобов`язати відповідача відповідно до статті 44 КЗпП України нарахувати та виплатити вихідну допомогу в розмірі не менше шестимісячного середнього заробітку у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури через припинення повноважень.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року його позовні вимоги задоволені частково, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23 жовтня 2014 року № 1487к, поновлено на посаді заступника прокурора Чернігівської області з 24 жовтня 2014 року, стягнуто з Генеральної прокуратури України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 169 054,45 грн. Однак постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2020 року, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, мотивуючи це тим, що в даному випадку стягнення повинно бути з прокуратури Чернігівської області. Враховуючи відсутність процесуальних можливостей для залучення другого відповідача на стадії апеляційного перегляду судового рішення, суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що вказане не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте вже до належного відповідача. 
Позивач зазначає, що 05 березня 2020 року його було поновлено на посаді, що відбулось фактично після прийняття рішення Європейським судом з прав людини, до роботи допущений він не був, оскільки одночасно з наказом про поновлення на роботі йому було вручено наказ №75-к про звільнення з органів прокуратури з 05 березня 2020 року у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років та припиненням повноважень прокурора відповідно до пункту 1 частини першої статті 61 Закону України «Про прокуратуру». Позивач зазначає, що жодних фінансових розрахунків наказ про звільнення не передбачав, у тому числі відшкодування заробітної плати за час вимушеного прогулу і ніяких коштів він не отримав. При розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач наполягає на застосуванні пункту 10 постанови Кабінету Міністрів Україні від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», оскільки у обчислюваному як вимушений прогул періоді двічі відбулося офіційне підвищення посадових окладів працівникам прокуратури і саме вказаний пункт постанови Кабінету міністрів України передбачає такі випадки і зобов`язує при обчисленні сум компенсації враховувати коефіцієнт підвищення посадових окладів.    
Окрім того, позивач зазначає, що його звільнено у зв`язку з припиненням повноважень прокурора, а тому, враховуючи пункт 5 статті 41 КЗпП України та статті 44 КЗпП України він має право на вихідну допомогу в розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток, однак відповідач не виплатив вказаної допомоги, що є порушенням прав позивача та норм чинного трудового законодавства. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з прокуратури Чернігівської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1    220    001,57 грн без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: з 24 жовтня 2014 року по 05 березня 2020 року становить 1  220 001,57 грн. При цьому, оскільки підвищення посадових окладів відбулось у 2015 році та у 2017 році, а відповідно до постанови № 100 розрахунок середньоденної заробітної плати обчислюється, виходячи з виплат за попередні два повних місяці роботи, у цій справі за серпень та вересень 2014 року, то здійснити розрахунок середньої заробітної плати з 2015 року та з 2017 року не вбачається можливим. Крім того, позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, тому позивач не набув права на її отримання.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції і прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з прокуратури Чернігівської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1  220 001,57 грн. Зобов`язано прокуратуру Чернігівської області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури через припинення повноважень. В іншій частині позову відмовлено.
Суд апеляційної інстанції погодився з позицією суду першої інстанції в частині стягнення з прокуратури Чернігівської області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1  220 001,57 грн., відхиляючи посилання позивача щодо наявності підстав для застосування підвищеного посадового окладу та коригування заробітної плати по відповідній посаді, що відбулось після звільнення позивача із займаної посади. 
Проте дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19 відповідно до якої частиною п`ятою статті 51 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. Верховний Суд також звернув увагу що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі відповідачем зазначено, що вона подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Скаржник вказує, що суди не врахували висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах № 359/10023/16-ц від 18 липня 2018 року, у справі № 817/893/17 від 05 серпня 2020 року, що є підставою для касаційного оскарження відповідно до норм пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України.
Зазначає, що податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Однак при винесенні оскаржуваних рішень у цій справі № 620/1269/20 судами застосовано норми права без урахування наведених висновків.
Також вказує, що згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 у справі № 807/211/17, під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Такої правової позиції дотримуються й Верховний Суд, про що вказано, зокрема у постановах від 31 січня 2018 у справі № 820/1119/16, від 16 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 26 листопада 2019 року № 824/19/16-а.
Водночас, на переконання відповідача, указані висновки Верховного Суду всупереч статті 242 КАС України не взято до уваги судами першої та апеляційної інстанцій при винесені рішень у цій справі № 620/1269/20.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Чернігівської обласної прокуратури на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року.
Зі змісту даної ухвали від 07 квітня 2021 року встановлено, що провадження у справі відкрито з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.   
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2022 року призначено справу до розгляду.
Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.   
Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Водночас Верховний Суд наголошує, що системний аналіз норм адміністративного процесуального законодавства свідчить, що під час вирішення справ суди враховують не будь-які висновки Верховного Суду, а ті, які висловлені Судом у подібних правовідносинах.
Щодо визначення подібності цих правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16, пункт 40 постанови від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г).
У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду указала на те, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Велика Палата Верхового Суду звертає увагу на те, що слово "подібний" в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
В обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження позивач посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року № 359/10023/16-ц, від 05 серпня 2020 року у справі № 817/893/17, від 07 березня 2018 у справі № 807/211/17, від 31 січня 2018 у справі № 820/1119/16, від 16 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 26 листопада 2019 року № 824/19/16-а, що є підставою для касаційного оскарження відповідно до норм пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України.
У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року № 359/10023/16-ц Державне підприємство обслуговування повітряного руху України звернулося до суду із скаргою на дії головного державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Шведа Р. М.
У постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 817/893/17 предметом судового контролю був наказ ГУПФУ в Рівненській області від 03 травня 2017 року № 151-ос про звільнення позивача з посади при скороченні чисельності або штату працівників.
У постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 у справі № 807/211/17 позивачка просила визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Закарпатської області від 10 лютого 2017 року № 76-к щодо її звільнення з посади прокурора прокуратури м. Мукачева та з органів прокуратури Закарпатської області у зв`язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури.
У постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 у справі № 820/1119/16 предметом спірних правовідносин було стягнення вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку згідно вимог статті 43 КЗпП України. Також позивач зазначив, що за час роботи в прокуратурі Донецької області з його заробітку безпідставно проводились утримання у вигляді внесків до профспілки в сумах від 50 грн. до 150 грн. щомісячно, оскільки заяви про утримання таких внесків він не писав.
У постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16 є позивач звернувся до прокурора Черкаської області із заявою в якій просив виплатити йому відповідно до вимог статей 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку, а саме виплати вихідної допомоги, а також просив надати довідку про середній заробіток.
У постанові Верховного Суду від 26 листопада 2019 року № 824/19/16-а предметом судового контролю був наказ прокурора Чернівецької області від 18 грудня 2015 року № 1316-к про звільнення позивача з посади прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян і держави в суді та органів прокуратури Чернівецької області, у зв`язку з скороченням кількості прокурорів органів прокуратури.
Повертаючись до обставин цієї справи, Верховний Суд зауважує, що спірні правовідносини у цій справі стосуються дій прокуратури Чернігівської області, які полягають у невиплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу при виконані рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі № 825/3402/14, а також вихідної допомоги в розмірі не менше шестимісячного середнього заробітку у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури через припинення повноважень на підставі статті 44 КЗпП України.
Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
Дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної конкретної зазначеної справи, Верховний Суд резюмує, про помилковість означених доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними. 
Тобто, наведені скаржником постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин справи, що не дає підстави дійти висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справах наведених скаржником не є подібними, а відтак правова позиція викладена Верховним Судом у цих справах не є релевантною до спірних правовідносин у цій справі та, відповідно, не повинна була застосовуватися судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
З урахуванням наведеного Верховний Суд доходить до висновку про безпідставність доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Що стосується вимог касаційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції, Верховний Суд зазначає, що в результаті його перегляду в апеляційному порядку постановою апеляційного суду зазначене рішення суду першої інстанції скасовано, а тому підстави для його перегляду Верховним Судом як судом касаційної інстанції в адміністративних справах у порядку, визначеному главою 2 розділу ІІІ чинної редакції КАС України відсутні.
В силу вимог пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, вказані обставини є підставою для закриття касаційного провадження судом касаційної інстанції.   
Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Керуючись статтями 339, 355, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження № К/9901/11244/21 у справі № 620/1269/20 за касаційною скаргою Чернігівської обласної прокуратури на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року у справі №620/1269/20 за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Чернігівської області про зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                  А.Г. Загороднюк

Судді                                                                      Л.О. Єресько 

                                                                      В.М. Соколов