ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 року	Львів	Справа № 300/5304/21 пров. № А/857/1058/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Кушнерика М.П.
з участю секретаря судового засідання     Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці Державної митної служби України про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою Івано-Франківської митниці Державної митної служби України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року (суддя першої інстанції Могила А.Б., м. Івано-Франківськ)

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Івано-Франківської митниці Державної митної служби України про визнання  протиправним рішення щодо відмови в задоволенні заяви про внесення змін в митні декларації та повернення коштів, зобов`язання внести зміни в митні декларації форми МД-1 серії РА №479001 та форми МД-2 №UA209180/2019/700618 в частині внесення відомостей про звільнення його від сплати митних платежів за ввезення на територію України товарів призначених для забезпечення повсякденних потреб та транспортного засобу особистого користування шляхом заповнення та оформлення митним органом аркуша коригування за формою згідно з додатком 4 з метою пільгового оформлення; зобов`язання сформувати висновок про повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів в розмірі 265 804,71 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що з 1998 року до грудня 2019 року позивач проживав на території Сполучених Штатів Америки. У подальшому, при поверненні на територію України з особистим майном та транспортним засобом його не було звільнено від сплати митних платежів за ввезення товарів призначених для забезпечення звичайних повсякденних потреб та транспортного засобу для особистого користування, а тому був змушений сплатити значні суми грошових коштів, які були визначені працівником митного органу при митному оформленні. Вважає рішення щодо відмови в задоволенні заяви про внесення змін в митні декларації та повернення коштів є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від  14 грудня  2021 року позов було задоволено. Визнано протиправною відмову Івано-Франківської митниці Держмитслужби України у прийнятті висновку про повернення ОСОБА_1 надміру сплачених митних платежів, що оформлена листом №7.21-1/28.3/10/609 від 27.08.2021. Зобов`язано Івано-Франківську митницю Держмитслужби України сформувати висновок про повернення ОСОБА_1 з Державного бюджету України надмірно сплачені митні платежі, а саме в сумі 265804,71 грн за ввезений товар згідно уніфікованих митних декларацій форми МД-1 серії РА №479001 від 10.01.2020 та форми МД-2 №UA209180/2019/700618, МД-2 №UA209290/2019/700609. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської митниці Державної митної служби України на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 3566 грн 04 коп.
Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. Вважає, таке постановленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення та постановити нове - про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначив, що ОСОБА_1 не було надано належні документи на підтвердження звільнення від оподаткування, відсутні і підстави для повернення коштів. Митне оформлення транспортного засобу зі звільненням від оподаткування здійснюється за рішенням начальника митного органу або особи, яка його заміщує, прийнятим на підставі позитивного висновку комісії та відображенням як резолюція на аркуші погодження. Такі рішення митницею не приймались. Також суд не врахував, що позивачем порушено встановлений ст. 374 МК України термін, оскільки заяву про повернення коштів подано 30 липня 2021 року, а розмитнення відбувалось 27 грудня 2019 року. Також відсутні належні докази, що позивач протягом останніх трьох років проживав на території США. Отже, суд першої інстанції дійшов до безпідставного висновку про наявність у позивача переплати. Крім того, апелянт зауважив, що суд першої інстанції, задовольнивши позов, втрутився у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, оскільки зобов`язав прийняти рішення конкретного змісту.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду та безпідставність доводів апелянта. 
Представник апелянта Кічура Г.В у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені. 
У судовому засіданні позивач та представник позивача Чеботар Р.Д. підтримали апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені.  
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів. 
Судом першої інстанції встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 21.12.2019 позивач звернувся до Івано-Франківської митниці Державної митної служби України із митною декларацією №UA209290/2019/700609 з метою здійснення митного оформлення транспортного засобу марки Toyota, модель Sienna та 10.01.2020 з митною декларацією  форми МД-1 серії РА №479001 з метою розмитнення товарів призначених для забезпечення звичайних повсякденних потреб, з наданням пільг в оподаткуванні у зв`язку з переселенням на постійне місце проживання в Україну (а.с.15-16, 68).
До митного оформлення транспортного засобу подано наступні документи:
- копію закордонного паспорту серії НОМЕР_1 , із відтиском штампу про взяття позивача на консульський облік в посольстві України в США;
- копію картки про підтвердження особистого номеру соціального страхування на території Сполучених Штатів України;
- копію документу про підтвердження розміру податкових зобов`язань позивача з 2001 по 2017 років з датою видачі 28.03.2019;
- копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 26.06.2018;
- копію документу про придбання 16.07.2004 житлового будинку та його продаж 17.10.2019 (21.10.2019).
Як зазначає позивач, у нього були підстави для митного оформлення транспортного засобу із звільненням від оподаткування, про що він повідомляв працівників митного органу та надав їм всі наявні документи. При цьому позивачу повідомили, що подані документи не є такими, які надають право на звільнення від оподаткування, відповідно надавши можливість заповнити митну декларацію №№UA209290/2019/700609 на тих умовах, які були можливими, що стало підставою сплати митних платежів. Аналогічна ситуація стосується і розмитнення ввезених товарів призначених для повсякденного користування.
Пізніше, 30.07.2021 позивачем надіслано заяву начальнику Галицької митниці Держмитслужби про внесення змін у митні декларації та сформування висновку про повернення сум митних платежів в розмірі 265804,71 грн.
До вказаної заяви позивачем долучено:
- копію довідки з банківської установи;
- копії митних декларацій МД-2 та форми МД-1 серії РА №479001 від 10.01.2020;
- копії його закордонних паспортів;
- копію картки про підтвердження особистого номеру соціального страхування;
- копію документу про підтвердження розміру податкових зобов`язань позивача з 2001 по 2017 роки, з датою видачі 28.03.2019;
- копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 03.06.2019;
- копію документу про придбання 16.07.2004 житлового будинку та його продаж 17.10.2019 (21.10.2019).
У відповідь на вказану заяву, відповідач листом від 27.08.2021 за №7.21-1/28.3/10/609 повідомив ОСОБА_1 , що митне оформлення транспортного засобу та товарів відбулося згідно поданих митних декларацій форми МД-2 №UA209290/2019/700609 від 21.12.2019 та форми МД-1 серії РА №479001 від 10.01.2020, заяви на звільнення від оподаткування митними платежами у зв`язку з переселенням на постійне місце проживання в Україні від позивача не надходило, до заяви (листа) від 30.07.2021 не надано документів для підтвердження звільнення від оподаткування митними платежами відповідно до п.3 ч.10 ст.374 Митного кодексу України (а.с.14).
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності вказаної відмови з таких підстав. 
Як видно з тексту вказаної відмови у внесенні змін у митні декларації та повернення коштів, така не мотивована та не обґрунтована. 
Спірне рішення містить посилання на норми законодавства, якими керувався відповідач, відмовляючи у задоволенні заяви, однак, без визначених конкретно положень відповідної норми права, що не дає змоги встановити дійсну фактичну і правову підставу, яка(які) слугувала(и) для відмови позивачу. Відповідачем не надано аналізу наданих позивачем документів, та не зазначено які саме з цих документів є неналежними.
Відповідно до п. 3 ч. 10 ст. 374 Митного кодексу України при ввезенні (пересиланні) на митну територію України громадянами звільняються від оподаткування митними платежами:
- товари, призначені для забезпечення звичайних повсякденних потреб громадянина та початкового облаштування, що ввозяться (пересилаються) громадянами у зв`язку з переселенням на постійне місце проживання в Україну протягом шести місяців з дня видачі документа, що підтверджує право громадянина на постійне проживання в Україні, за умови документального підтвердження того, що до дня видачі цього документа громадянин проживав на території країни, з якої він прибув, не менше трьох років;
- транспортні засоби особистого користування, що класифікуються в одній із товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тон), 8711 згідно з УКТ ЗЕД (у кількості однієї одиниці на кожного громадянина, який досяг 18-річного віку), за умови документального підтвердження того, що до дня видачі документа, що підтверджує право на постійне проживання в Україні, громадянин був власником (або співвласником) такого транспортного засобу не менше одного року, а транспортний засіб перебував за ним на постійному обліку (реєстрації) у відповідних реєстраційних органах країни постійного місця попереднього проживання громадянина не менше одного року, якщо даний транспортний засіб підлягає реєстрації в цій країні.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач з 26.06.2018 є власником транспортного засобу Toyota, модель Sienna. Даний автомобіль був придбаний на території США, де позивач проживав з 1998 до грудня 2019 року.
Тобто до грудня 2019 року, до моменту коли ОСОБА_1 повернувся на постійне місце проживання на територію України, він був власником цього транспортного засобу більше одного року.
Що стосується ввезених позивачем товарів, призначених для забезпечення звичайних повсякденних потреб, задля пільгового розмитнення яких необхідно проживання на території країни з якої він прибув не менше трьох років, то в даному випадку, до дня видачі документу про право проживання на території України, позивач близько 20 років проживав на території Сполучених Штатів Америки.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.301 Митного кодексу України повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів здійснюється відповідно до Бюджетного та  Податкового кодексів України. У разі виявлення факту помилкової та/або надмірної сплати митних платежів орган доходів і зборів не пізніше одного місяця з дня виявлення такого факту зобов`язаний повідомити платника податків про суми надміру сплачених митних платежів.
Помилково та/або надміру зараховані до державного бюджету суми митних платежів повертаються з державного бюджету в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Якщо надмірна сплата сум митних платежів сталася внаслідок помилки з боку посадових осіб органу доходів і зборів, повернення надміру сплачених сум митних платежів здійснюється у першочерговому порядку.
Згідно з ч.5 ст.301 Митного кодексу України повернення сум відповідних митних платежів здійснюється також у разі, якщо: 1) законом передбачено повернення сум сплаченого мита при поміщенні товарів у митний режим реімпорту або у митний режим реекспорту відповідно до  розділу V цього Кодексу, а також в інших випадках, визначених цим Кодексом; 2) у випадках та в порядку, визначених цим Кодексом, здійснюється зміна раніше заявленого митного режиму, якщо суми митних платежів, належних до сплати при поміщенні товарів у новий митний режим, є меншими, ніж суми митних платежів, сплачених при поміщенні їх у попередній митний режим; 3) відновлюється режим найбільшого сприяння, вільної торгівлі; 4) митну декларацію змінено або визнано недійсною; 5) у товарах, що ввозяться на митну територію України або вивозяться за її межі, виявлено дефекти або вони якимось іншим чином не відповідають погодженим специфікаціям, за умови, що ці товари не ремонтувалися і не використовувалися відповідно на території України та за її межами (крім операцій, необхідних для виявлення дефектів або невідповідності) і повертаються протягом строку, визначеного підпунктом "а" пункту 3 частини другої статті 78 цього Кодексу; 6) платником податків подано органу доходів і зборів документи, які підтверджують наявність у нього на день подання органу доходів і зборів митної декларації для митного оформлення права на звільнення від сплати митних платежів.
Послідовність та порядок виконання дій посадовими особами митниць Державної фіскальної служби при поверненні суб`єктам господарювання та/або фізичним особам коштів авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів, контроль за справлянням яких здійснюється митницями ДФС, та пені регламентовано  Порядком повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів, який затверджений  Наказом Міністерства фінансів України від 18.07.2017 року №643.
Згідно з п.п.1-3 Розділу 3 Порядку №643 повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплаченої суми митних, інших платежів та пені здійснюється за заявою платника податків протягом 1095 днів від дня її виникнення.
Із сукупного аналізу вказаних норм суд прийшов до висновку, що обов`язковою умовою для здійснення повернення надмірно сплачених сум митних та інших платежів є наявність факту надмірної сплати коштів, подання платником податків заяви про таке повернення до митного органу не пізніше 1095-го дня від дня виникнення надміру сплаченої суми із зазначенням напрямку перерахування коштів.
Як уже зазначалося вище, митному органу позивачем 30.07.2021 було надано копії закордонних паспортів, копії довідки з банківської установи та копію картки про підтвердження особистого номеру соціального страхування, документу про підтвердження розміру податкових зобов`язань позивача з 2001 по 2017 роки, з датою видачі 28.03.2019, копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 03.06.2019; копію документу про придбання 16.07.2004 на території США житлового будинку та його продаж 17.10.2019 (21.10.2019).
Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач надав всі можливі докази про своє проживання на території іншої країни (в даному випадку США) протягом останніх трьох років до повернення на територію України.
Вказані докази у своїй сукупності не є суперечливими, в той час як відповідач жодним чином не довів, що позивач у спірний період проживав на території країни, відмінній від зазначеної.
Оскільки вказаний вище транспортний засіб та товари, призначені для забезпечення звичайних повсякденних потреб ввезені  позивачем на митну територію України у зв`язку з переселенням на постійне місце проживання, з урахуванням того, що позивач проживав на території Сполучених Штатів Америки не менше трьох років (з 1998 до грудня 2019 року), а автомобіль перебував у його власності та був зареєстрований за ним понад один рік до дня реєстрації його місця проживання в Україні (з 26.06.2018), - у позивача виникло право на звільнення від оподаткування митними платежами вказаного вище транспортного засобу особистого користування та товарів, призначених для забезпечення звичайних повсякденних потреб.
Таким чином, відмова відповідача у поверненні надміру сплачених коштів, порушує його права та інтереси.
За таких обставин, на думку суду, позивач виконав всі передбачені законом вимоги з метою повернення надміру сплачених до бюджету митних платежів у сумі 265804,71 грн.
При цьому, суд встановив, що відповідач наділений відповідними повноваженнями та у нього були всі передбачені законом підстави для складення висновку про повернення коштів позивачу.
Посилання митного органу на довідку №6058 щодо місця реєстрації позивача в м.Коломия є безпідставним, оскільки така не містить інформації про місце проживання позивача з 1990 року по теперішній час на території України, а свідчить лише про реєстрацію 24.04.1990 громадянства позивача та території Івано-Франківської області.
Тим самим посадові особа митниці жодним чином не обумовили підстав надання переваги доказової сили вказаної довідки, над тими документами, що подані до митного оформлення, в тому числі документами наданими Сполученими Штатами Америки. При цьому, ні під час митного оформлення товару, ні під час розгляду заяви позивача від 30.07.2021 митний орган не встановив, що подані позивачем документи визнані у встановленому порядку недійсними чи фіктивними.
Таким чином, відмова відповідача щодо не сформування та не надіслання висновку про повернення позивачу з державного бюджету надміру сплачених сум митних платежів у вказаному розмірі є протиправною.
Митниця не врахувала, що у рішенні від 27.08.2021, крім вказаних вище зауважень, вона повинна також навести пояснення щодо зроблених висновків та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при відхиленні документів наданих позивачем на підтвердження права пільгового розмитнення транспортного засобу та товарів.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач підтвердив факт надмірної сплати коштів (передоплати), у зв`язку з чим у відповідача виник обов`язок скласти відповідний висновок з направленням його до органів казначейської служби. Натомість, митний орган не навів обґрунтованих підстав відмови у підготовці висновку.
Так, Верховний Суд України у постанові від 25.11.2014 у справі № 21-207а14, зазначив, що у разі якщо суд визнає рішення і дії митних органів із зазначених питань протиправними, зобов`яже вчинити певні дії відповідно до вимог митного законодавства і коли у рішенні суду буде констатована неправильність чи хибність рішень чи дій митних органів, які зумовили (призвели, потягли) помилкову та/або надмірну сплату сум митних платежів, ці платежі повертаються декларанту в порядку і на умовах, встановлених у статті 301 Митного кодексу України,  статті 43 Податкового кодексу України і статті 45 Бюджетного кодексу України, з дотриманням процедури, врегульованої Порядком повернення коштів та Порядком взаємодії, на підставі його заяви та у місячний термін з дня прийняття висновку митного органу, що здійснював оформлення митної декларації, про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи.
Також апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо порушення позивачем строку звернення про повернення сплачених платежів, оскільки строк, встановлений ст. 374 МУ України тривалістю 6 місяців встановлений для того, щоб громадянин України ввіз на територію України товари, призначені для забезпечення звичайних повсякденних потреб громадянина, зокрема транспортний засіб , та провів митне оформлення . 
ОСОБА_1 , отримавши в листопаді 2019 року ІD картку громадянина України, в грудні 2019 року розпочав митне оформлення товарів і транспортного засобі, тобто в межах шестимісячного строку з часу отримання документу, що підтверджує право громадянина на постійне проживання в Україні.
Подальше звернення до митного органу про внесення змін до декларації та повернення сплачених платежів мало місце 30 липня 2021 року, тобто межах встановленого строку тривалістю 1095 днів. 
Щодо доводів апелянта про втручання у його дискреційні повноваження апеляційний суд зазначає наступне. 
Такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
Зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.
У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.
Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.
З урахуванням фактичних обставин, суд зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною четвертою статті 245 КАС України  визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Тобто адміністративний суд, за загальним правилом, не обмежений у виборі ефективного способу відновлення права особи, порушеного суб`єктом владних повноважень, і вправі обрати найоптимальніший або такий, що відповідає характеру такого порушення та враховує обставини конкретної справи; при цьому перебирання непритаманних суду повноважень відповідного суб`єкта владних повноважень не відбувається лише за умови відсутності встановлених судом у спосіб, передбачений процесуальним законом, обставин для використання відповідним суб`єктом публічного права альтернативності у прийнятті рішення за зверненням суб`єкта приватного права.
Верховний Суд у постанові від 24 грудня 2019 року у справі № 823/59/17 зробив наступний правовий висновок: «…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У справі, що розглядається, необхідно виходити з меж повноважень Івано-Франківської митниці. 
Для належного захисту прав позивач суд першої інстанції правильно зобов`язав Івано-Франківську митницю Державної митної служби України підготувати та подати до відповідного органу Державної казначейської служби України для його виконання висновок про повернення позивачу надміру сплачених платежів до Державного бюджету на загальну суму 265804,71 грн, що сприятиме відновленню прав позивача в повному обсязі, і відповідатиме завданню адміністративного судочинства, визначеного ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Стосовно зобов`язання відповідача внести зміни в митні декларації, то суд зазначає що норми Податкового і Митного кодексів України, а також Порядку № 643 не вимагають від позивача таких дій, як внесення змін до відомостей відповідних граф МД - названі нормативні акти повернення надміру сплачених коштів ставлять в залежність від наявності самого факту переплати, яким в даному спорі слід визнати сплачену позивачем суму 265804,71 грн. (при наявності права на звільнення від оподаткування), яка була визначена йому незаконно відповідачем, а також подання відповідної заяви протягом 1095 днів, що також має місце в даному спорі.
Враховуючи викладене, суд вважає відмову відповідача сформувати та надіслати до Казначейства для виконання висновок про повернення позивачу з державного бюджету помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів безпідставною.
Проаналізувавши зазначені вище норми, суд дійшов висновку, що позивач наділений правом на звернення до митного органу із заявою про повернення надміру сплачених сум митних платежів, з огляду на те, що в судовому порядку були встановлені обставини за яких, визначені митні платежі були сплачені позивачем, хоча такий мав право на звільнення від їх сплати.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Івано-Франківської митниці Державної митної служби України залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 30.05.2022 у зв`язку з тимчасовою відсутністю судді Кушнерика М.П.