Справа № 308/4857/22

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.08.2022                 м. Ужгород

       Суддя Закарпатського апеляційного суду Бисага Т.Ю., за участі захисника Бухтоярової О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст. 204-1 КУпАП за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 травня 2022 року,
                                        В С Т А Н О В И В:
Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 травня 2022 року  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 204-1 КУпАП.

Звільнено громадянина України ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП за малозначністю та обмежившись усним зауваженням. Провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито.        
       Не погоджуючись з даною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Вважає, що постанова є незаконною та необгрунтованою, прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Щодо пропуску строку на апеляційне оскарження зазначає, що участі у розгляді справи ОСОБА_1 не приймав, оскільки отримав повістку та був мобілізований до ЗСУ. 31.05.2022 року біля населеного пункту Попасна Донецької області отримав поранення внаслідок ворожого мінометного обстрілу і вивезено з «передової» для госпіталізації. Просить поновити строк на апеляційне оскарження, постанову скасувати, а провадження в справі закрити.
Заслухавши пояснення захисника Бухтоярової О.В., дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що строк на апеляційне оскарження слід поновити та апеляційну скаргу задовольнити.
       Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у суді першої інстанції участь не приймав, оскільки отримав повістку та був мобілізований до ЗСУ. Як вбачається з виписки із медичної карти стаціонарного хворого №8222 з 15.06.2022 року по 28.06.2022 року перебував на лікарняному, у зв`язку з чим доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження заслуговують на увагу.
       Тому, з метою недопущення порушення права ОСОБА_1   на захист та доступ до правосуддя, доводи клопотання про поновлення пропущеного строку на оскарження судового рішення визнаються обґрунтованими, причини пропуску строку такими, що перешкодили ОСОБА_1 своєчасно подати апеляційну скаргу – поважними, а тому строк на апеляційне оскарження поновлюється.
Частина 1 ст.204-1 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.
Як вбачається з постанови, - діяння ОСОБА_1 кваліфіковано як спроба незаконного перетинання державного кордону України.
В обгрунтування суд зіслався на протокол про адміністративне правопорушення серії серії ЗхРУ №0120924 від 20.04.2022 року; протоколом про адміністративне затримання від 20.04.2022; протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 20.04.2022; актом опитування затриманої особи; рапортом інспектора прикордонної служби ОСОБА_2 ; та іншими зібраними доказами.
Відповідно до вимог ст.12 Закону України «Про державний кордон України», пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами ДСПУ за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України.
Відповідно до Європейської Конвенції «Про громадянство» від 06.11.1997 року, яка ратифікована Україною згідно Закону 20.09.2006 року, Україна зобов`язалась гарантувати права громадян із множинним громадянством.
Зокрема, згідно ст.17 Конвенції,громадяни держави-учасниці, які мають інше громадянство, мають на території держави-учасниці, в якій вони проживають, ті самі права та обов`язки,як і інші громадяни держави-учасниці.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином України, а також громадянином Угорщини.
При цьому суд враховує, що чинним в Україні законодавством відповідальності за множинне громадянство не передбачено.
Згідно ч.3 ст.6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 року (зі змінами), пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.
Цим же законом (п.п.12, 14 ч.1 ст.1) передбачено, що паспортний документ - це виданий уповноваженими державними органами України чи іншої держави або статутними організаціями ООН документ, що підтверджує громадянство, посвідчує особу пред`явника, дає право на в`їзд або виїзд з держави і визнаний Україною.
При цьому перевірка документів, тобто дослідження уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України паспортного та інших документів фізичних осіб, які перетинають державний кордон, здійснюється з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі.
Із матеріалів справи вбачається, що   ОСОБА_1  на паспортний контроль пред`явив паспортний документ громадянина Угорщини № НОМЕР_1 , виданий 17.09.2021 року на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком дії до 07.06.2031 року, містить усі необхідні реквізити, виданий уповноваженим державним органом іншої держави, посвідчує особу пред`явника, дає право на в`їзд або виїзд з держави (і це узгоджується із вимогами Європейської Конвенції «Про громадянство»).
Доказів на спростування вказаних обставин суду не надано і у справі не міститься.
Отже, дії ОСОБА_1  не суперечать положенням ст.12  Закону України «Про державний кордон України», ст.6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 року(зі змінами) щодо вимоги про перетин кордону за дійсним паспортним документом, а також узгоджуються із приписами Європейської Конвенції «Про громадянство», ратифікованої Україною.
Окрім того, відповідно до рішення Європейської Ради від 23.06.2022 року держава Україна на шляху до євроінтеграції отримала статус кандидата у члени Європейського Союзу.
Положення п.1 ст.2 Закону України «Про громадянство» стосовно того, що громадяни України, які набули громадянство іншої держави, у правових відносинах з Україною залишаються лише громадянами України, не призводить автоматично до недійсності документів щодо громадянства, виданих іншою державою у встановленому порядку.
       Доказів того, що ОСОБА_1 , надаючи на паспортний контроль дійсний паспорт громадянина Угорщини, діяв з прямим умислом на перетинання кордону у незаконний спосіб, без відповідних документів, суду не надано і у матеріалах справи таких доказів не міститься.
Як вбачається, з матеріалів справи, ОСОБА_1 вказав, що не мав наміру уникнути мобілізації, адже на кордоні крім складення на нього протоколу, йому було вручено повістку в військкомат і якби він мав намір ухилитися від мобілізації, не прибув у військкомат. Прибувши на вказану дату та час у військкомат, його було мобілізовано та відправлено на війну на “передову”.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення за результатами розгляду справи, не взяв до уваги наявність сумнівів щодо доведеності вини  ОСОБА_1 , яка не була підтверджена належними і допустимими доказами, чим порушив вимоги норм процесуального та матеріального права.
       Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї грунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.
       У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обгрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.
       Виходячи із ст. 62 Конституції України, принцип презумпції невинуватості особи полягає в тому, що вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не грунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
       Зазначене в своїй сукупності дає підстави апеляційному суду дійти висновку про недоведеність вини  ОСОБА_1   у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, а, відтак, постанова суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення.  
       За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскільки наявні підстави для скасування постанови з прийняттям нового судового рішення про закриття провадження у справі, на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях  ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
       Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :

Поновити  ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження судового рішення.
       
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 травня 2022 року  про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП. 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя Т.Ю. Бисага