Дата документу 17.08.2022 Справа № 336/437/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 336/437/21 Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко Ю.А. Провадження №22-ц/807/1615/22         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 серпня 2022 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,  Остащенко О.В.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2022 року, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, мотивуючи свої вимоги тим, що позичальник ОСОБА_2 уклав договір № ZPO0GK00000326 та отримав кредит у розмірі 28000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитором у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 14 січня 2027 року для придбання нерухомості – житлового будинку АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором АТ КБ «Приват Банк» і ОСОБА_2 18 січня 2007 року уклали іпотечний договір № 8, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С. 18 січня 2007 року за реєстром № 73.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер.

Станом на день смерті заборгованість ОСОБА_2  перед банком за кредитним договором № ZPO0GK00000326 від 17 січня 2007 рокустановить у розмірі 92104,84 доларів США, з яких: 25521,21 доларів США – заборгованість за кредитом, 23124,64 доларів США – заборгованість за відсотками, 4360,11 доларів США – заборгованість з комісії, 39098,88 доларів США – заборгованість з пені.

ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є спадкоємцем першої черги, після смерті ОСОБА_2 , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 , є дружиною померлого та протягом встановленого статтею 1270 ЦК України строку від дня відкриття спадщини, не заявила про відмову від неї.

Дізнавшись про смерть позичальника, позивачем 04 червня 2020 року була направлена претензія кредитора до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори. 

23 червня 2020 року Банк отримав відповідь, в якій зазначалось, щоспадкоємці померлого Позичальника із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались. 21 вересня 2020 року до спадкоємця – ОСОБА_1 , було направлено лист-претензію, згідно з якої АТ КБ «ПриватБанк»  пред`явив вимоги, але відповідачем ніяких дій не було виконано.

Посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавць на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину заборгованості за кредитом, тому посилаючись на положення ч. 2 ст. 1282 ЦК України просить задовольнити позов, стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ZPO0GK00000326 від 17 січня 2007 року у розмірі 25251,21 доларів США – тіло кредиту, що за курсом НБУ становить 722505,46 грн та понесені судові витрати у розмірі 10837,58 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2022 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Банку в повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції  неповно з`ясував фактичні обставини справи, не надав належну оцінку всім доказам у справі, не взяв до уваги  той факт, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1269 ЦК України). Відповідач прийняла спадщину померлого боржника – ОСОБА_2 , оскільки на час смерті останнього та у теперішній час зареєстрована і проживає за тією ж адресою, що й померлий боржник. Помилковим є висновок суду щодо відсутності у померлого майна, оскільки ціллю укладення кредитного договору є придбання нерухомості – житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , який ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором надав Банку в іпотеку, на час смерті житловий будинок належав останньому на праві власності, тобто вищезазначений житловий будинок входить до складу спадщини після померлого ОСОБА_2 . 

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

АТ КБ «ПриватБанк», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи розпискою про вручення судової повістки ( а.с. 128) до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надав.

Судова повістка ОСОБА_1 була направлена на адресу: АДРЕСА_1 , де остання зарестрована, про що свідчить довідка юридичного відділу департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-71/4755 від 29 березня 2021 року (а.с.43), Витяг з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, сформованого 12 квітня 2021 року (а.с.44), проте повернулась з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.129-134).
Відповідно до п.3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день постановлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітку про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
         Тобто суд апеляційної інстанції вжив всіх передбачених чинним законодавством України заходів для повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що   Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідмленні про дату, час та місце розгляду справи, АТ КБ «ПриватБанк» реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено наявність спадкового майна у спадкодавця та позивачем не доведено його наявність на день смерті боржника, його вартість, що унеможливлює стягнення з відповідача ОСОБА_1 заявлених позивачем грошових коштів, та яка за зазначених умов не є спадкоємцем померлого в розумінні ст. 1216 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 17 січня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ZPO0GK00000326 (а.с.13-14).

Відповідно до укладеного договору, ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 28000 доларів США зі сплатою 12,00 % на рік за користування кредитором на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим термінорм повернення 14 січня 2027 року (а.с.13-14).

Ціллю укладення Кредитного договору № ZPO0GK00000326 від 17 січня 2007 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приват Банк» є придбання нерухомості – житлового будинку АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконаня зобовязань за Кредитним договором № ZPO0GK00000326 від 17 січня 2007 року АТ КБ «Приват Банк» і ОСОБА_2 18 січня 2007 року уклали іпотечний договір № 8, відповідно до якого ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 (а.с.15-17, 100-107).

Вказане нерухоме майно належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С. 18 січня 2007 року за реєстром № 73, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданий Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером № 16357772, а також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власноті на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованого 15 серпня 2022 року (а.с.135-137).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією короткої виписки свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданої Управлінням державної реєстрації актів громадянського стану ожарув Мазовцький, переклад якого завірений присяжним перекладачем Шубіною О. (а.с.20). 
ОСОБА_2 свої зобов`язання за вищевказаним договором не виконував, на вимоги банку не реагувавав.
    Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_2  за Кредитним договором № ZPO0GK00000326 від 17 січня 2007 року станом на день смерті останнього становить 92104,84 доларів США, з яких: 25521,21 доларів США – заборгованість за кредитом, 23124,64 доларів США – заборгованість за відсотками, 4360,11 доларів США – заборгованість з комісії, 39098,88 доларів США – заборгованість з пені (6-12).
Банк зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. А кредитодавць на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину заборгованості за кредитом.

Таким чином, заборгованість до стягнення становить 25521,21 доларів США, що еквівалентна курску НБУ станом на 15 жовтня 2020 року – 722505,46 грн, яка складається з: 25251,21 доларів США – заборгованість за кредитом, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості (а.с.6-12). 

На час смерті ОСОБА_2 був зареєстрований за однією адресою: АДРЕСА_1 , з дружиною ОСОБА_1 , що підтверджується ксерокопіями їхніх паспортів громадян України (а.с. 18-19), а також довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької сміської ради № 01-71/4755 від 29 березня 2021 року ( а.с. 43). 

Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-12/00/366 від 18 грудня 2021 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 24 лютого 2007 року по теперішній час, інформація про смерть відсутня; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 24 лютого 2007 року по теперішній час ( а.с. 67).

Позивачем була направлена 04 червня 2020 року П`ятій Запорізькій державній нотаріальній конторі Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Міністерство юстиції України від 14 травня 2020 року за № 70117ABXRL012 повідомлення щодо претензії кредитора з проханням включити кредиторські вимоги АТ КБ «Приват Банк» за Кредитним договором № ZPO0GK00000326 від 17 січня 2007 року у розмірі 90514,70 доларів США до спадкової маси, повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком, повідомити банк про звернення спадкоємців із заявами про прийняття спадщини та повідомити банк чи видавалися свідоцтва про право на спадщину (а.с.19, 22).

Згідно відповіді на претензію від 19 червня 2020 року за № 1123/02-14/193-2020, П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Міністерство юстиції України, на підставі претензії Банку була заведена спадкова справа № 193 за 2020 рік після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с.23).

Державним нотаріусом Сидорук К.В. повідомлено, що спадкоємці до нотаріальної контори не звертались. Згідно статтей 1281, 1282 ЦК України у разі звернення спадкоємців, вони будуть попереджені про необхідність задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержавного у спадщину (а.с. 23). 

Відомостей щодо доведення вимоги банку до відома спадкоємців нотаріальною конторою до суду не надано.

В матеріалах справи міститься лист-претензія від 03 серпня 2020 року № 70117ABXRL012, яка направлялася відповідачу ОСОБА_1 , з проханням погашення останньою заборгованості спадкодавця ОСОБА_2 у розмірі 9371,76 доларів США за Кредитним договором № ZPO0GK00000326 від 17 січня 2007 року (а.с.24), проте претензія залишена без будь якого реагування. 

Спадкування - перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. ст. 608, 1218, 1219 ЦК України, у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки помердлої особи ( боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємців.

Таким чином, у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Отже, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України. 

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 754/13738/13-ц (провадження № 61-3911св19) зазначено, що правовідносини, що виникли між кредитором (позичальником) та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України (з урахуванням положень статті 1281 ЦК України).

При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати зокрема такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Відповідно до частини першої, другої, третьої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (ч. 4 ст. 1281 ЦК України).

Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

У п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012, роз`яснено, що з урахуванням положень ст. 1282 ЦК України, спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому, спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що спадкоємці кредитора спадкодавця ОСОБА_2 повідомили АТ КБ «ПриватБанк» про відкриття спадщини,

На виконання вимог ст. 1281 ЦК України дізнавшись про смерть ОСОБА_2 , АТ КБ «Приват Банк» 04 червня 2020 року була направлена претензія кредитора до П`ятої запорізької державної нотаріальної контори.

23 червня 2020 року позивачем було отримано відповідь П`ятої Запорізькою державною нотаріальною конторою, в якій зазначено, що спадкоємці померлого ОСОБА_2 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АБ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має надати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається готаріусу за місцем відкриття спадщини. 

Відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 

З матеріалів справи вбачається, що на час смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у будинку АДРЕСА_1 , були зареєстровані померлий ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_1 , що підтверджується ксерокопіями їх паспортів громадян України, довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 29 березня 2021 року за вих. № 01-71/4755, від 08 грудня 2021 року за вих. № 01-12/01/3661, від 23 грудня 2021 року за вих. № 01-12/01/3855, витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи (а.с.18,19, 43,44, 67).

Як вбачається із копій матеріалів спадкової справи № 193-2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , заведеної 10 червня 2020 року, на підставі претензії кредитора АТ КБ «Приват Банк», заяву ОСОБА_1 про відмову від спадщини матеріали спадкової справи не містять (а.с.74-85). 

Отже, з досліджених судом документів вбачається, що ОСОБА_1 , будучи дружиною спадкодавця, прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України , адже проживала разом із спадкодавцем на момент її відкриття та не відмовилась від прийняття спадщини в установленому порядку.

Відповідачу ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

При цьому, колегія суддів зауважує, що згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

21 вересня 2020 року позивачем на адресу місця проживання ОСОБА_1 , була направлена лист-претензія щодо погашення заборговності, але ніяких дій виконано не було.
Частиною першою статті 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, що відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до положень частини першої статті 12, ст. 81 ЦПК України  цивільнн судочинство здійснюється на засадах змагальностів сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження того, що до спадкового майна після смерті ОСОБА_3 входить житловий будинок АДРЕСА_1 , позивач посилається на Іпотечний договір № 8 від 18 січня 2007 року за умовами якого в якості забезпечення виконання умов кредитного договору № ZPO0GK00000326 від 17 січня 2007 року, укладенгого між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 в іпотеку банку був переданий вищезазначений жиловий будинок, який належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С. від 18 січня 2007 року за реєстром № 73, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданий Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером № 16357772.

Крім того, Кредитний договір було укладено між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 на купівлію нерухомого майна, а саме будинку АДРЕСА_1 . Кредитний договір забезпечений іпотечним договором на вказане майно. 

Вказаний будинок був придбаний за кредитні кошти, оскільки відповідно до Кредитного договору від 18 січня 2007 року банк надав позичальнику ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 28000,00 доларів США на придбання житла. 

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власноті на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованого 15 серпня 2022 року вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с.135-137).

Отже, на момент смерті ОСОБА_3 йому на праві власності належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , тому він входить до складу спадщини відповідно до статті 1218 ЦК України.

Проте, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав оцінку доказам на які посилався позивач та прийшов до помилкового висновку про відсутність спадкового майна, яке належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Водночас звертаючись до суду з цим позовом АТ КБ «ПриватБанк» не надав доказів щодо оцінки вищезазначеного нерухомого майна. 

Відповідно до п.4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

На виконання п.4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, Запорізьким апеляційним судом було запропоновано Банку надати належні докази щодо оцінки вартості успадкованого ОСОБА_1 нерухомого майна після смерті ОСОБА_3 , а саме житлового будинку АДРЕСА_1 .

Проте, АТ КБ « ПриватБанк», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явився, висновку щодо оцінки вартості вищезазначеного нерухомого майна апеляційному суду не надав.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Єдином доказом, який міститься в матеріалах справ щодо оцінки нерухомого майна є Іпотечний договір№ 8 від 18 січня 2007 року укладений між АТ КБ «ПриватБанк»  та  ОСОБА_3 ,  з п. 13 якого вбачається, що сторони визнали, що вартість Предмету іпотеки, а саме житлового будинку за адресою:  АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_3 складає 141 400 грн (а.с.15 на звороті).

Інших належних та допустимих доказів щодо вартості вищезазначеного житлового будинку на час розгляду справи, матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що  до складу спадщини після смерті   ОСОБА_3  входить житловий будинок за адресою:  АДРЕСА_1 , який на час відкриття спадщини на праві власності належав ОСОБА_3 , вартість якого на час розгляду справи становить 141 400 грн. 

Відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. 

З огляду на зазначене, враховуючи, що ОСОБА_1 будучи спадкоємцем першої черги за законом після померлого ОСОБА_3 отримала у спадщину будинок АДРЕСА_1 , вартість якого на час розгляду справи становить 141 400 грн, Банком заявлені боргові зобов`язання у розмірі 25521 доларів США 21 центів, що за курсом НБУ складає 722 505,46 грн, перевищують вартість вищезазначеного будинку, який на праві власності належить спадкодавцю ОСОБА_3 , тому колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в межах вартості успадкованого майна, а саме в розмірі 141 400 грн. 

При цьому, апеляційний суд визнає, що вимогу кредитора померлого позичальника пред`явлено вчасно та у спосіб, визначений законодавством.

Отже, сума заборгованості спадкоємця в розмірі 25521,21 доларів США не є в межах реальної вартості успадкованого майна, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 141 400 грн.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
У статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України.
Однак, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить.
З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта - єдиний законний платіжний засіб на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України.
Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, сплати кредиту, не суперечить чинному законодавству.
Отже, як надання кредитних коштів, так і нарахування на них мають здійснюватися в тій валюті, яка була видана банком боржнику і має братися за основу розмір заборгованості, визначений саме в іноземній валюті.
Відповідно до укладеного з АТ КБ «ПриватБанк» Кредитного договору № ZPO0GK00000326 від 17 січня 2007 року, спадкодавець ОСОБА_3 отримав кредит в іноземній валюті, а саме в доларах США (28 000 доларів США) (а.с.13-14), позивач просив стягнути заборгованість в доларах США, тому колегія суддів вважає, що до стягненню підлягає заборгованість у доларах США з урахуванням офіційно встановленого курсу гривні Національним Банком України щодо іноземної валюти долара США на день зазначення заборгованості позивачем в позовній заяві, а саме станом на 15 жовтня 2020 року, яка зазначена в розрахунку заборгованості (а.с.6-12).
Як вбачається з офіційного сайту Національного Банку України станом на 15 жовтня 2020 року офіційний курс гривні щодо іноземних валют 100 долларів США становить 2831, 64 грн.
Таким чином, сума заборгованості за кредитним договором № ZPO0GK00000326 від 17 січня 2007 рокустановить 4993,57 доларів США (141 400 : 2831,64), що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 15.10.2020 становить 141 400 грн.

Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача грошових коштів саме в іноземній валюті, що на момент звернення позивача до суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. 
У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).
Отже, суд першої інстанції  не забезпечив повного та всебічного розгляду справи та дослідження обставин справи, пославшись на недоведеність кола спадкоємців, відсутності  спадкового майна та вартості успадкованого майна щодо задовлення вимог Банку про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця, належним чином не дослідив всі докази у справі та ненадавши їм відповідної оцінки, як кожному окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, формально відмовив у задоволенні позову.

З огляду на зазначене рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно підлягє скасуванню з підстав,  передбачених статтею  п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст.376 ЦК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця за кредитним договором № ZPO0GK00000326 від 17 січня 2007 року в межах вартості успадкованого майна, що становить 4993,57 доларів США.
Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.ч. 1, п. 2 ч. 2, п. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаютьсяч, у разі відмови в позові – на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог та апеляційної скарги з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ «Приват Банк» підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2119,82 грн, виходячи з розрахунку (141400 х 10831,58 : 722505,46), за подання апеляційної скарги в розмірі 3181,42 грн, виходячи з розрахунку (141400 х 16256 : 722505,46), всього 5301,24 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»  - задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2022 року у цій справі  скасувати. Прийняти нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з   ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZPO0GK00000326 від 17 січня 2007 року у розмірі 4993,57 доларів США. 

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2119,82 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 3181,42 грн, а всього 5301,24 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 22 серпня 2022 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.