Справа № 450/967/21                                Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А. 
Провадження № 22-ц/811/4156/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       19 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
                                       суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
секретаря Юзефович Ю.І.
        з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 липня 2021 року в складі судді Кукси Д,А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом, -
встановив:
У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом.
Вимоги обґрунтовував тим, що з 15.11.2003 перебуває з відповідачкою у шлюбі. Будинок за адресою АДРЕСА_1 , у якому сторони проживають та зареєстровані, належить на праві власності ОСОБА_4 . Згідно із довідкою Давидівської сільської ради Львівської району, за вказаною адресою проживають та зареєстровані: ОСОБА_4 голова домогосподарства; ОСОБА_1 чоловік; ОСОБА_5 син; ОСОБА_6 син. 
22.01.2021 прийшовши додому з роботи, потрапити до будинку не зміг, так як дружина не відчинила йому двері і повідомила, що позивач там більше не проживає. Неодноразово звертався до відповідачки з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але вона відмовляється і взагалі ігнорує всі його пропозиції. Вважає, що законних підстав передбачених чинним законодавством на його виселення чи то заборону користуватися житлом немає. Просив позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 липня 2021 року позовні вимоги позивача ОСОБА_1 - задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_4 усунути першкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до даного будинку та пердачі ключів від нього.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 908 грн. судового збору.
Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_4 , вважає рішення незаконним, необгрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, формальним підходом до вивчення справи, неповним зясуванням обставин, що мають значення для вирішення справи.
В апеляційній скарзі зазначає, що висновок суду про те, що сторони перебувають у шлюбі не відповідає дійсності, оскільки тим же складом суду 14.07.2021 шлюб між сторонами розірваний.
Заперечує щодо прохань та пропозицій позивача про вирішення питання спільного проживання, навпаки, позивач добровільно забрав із будинку особисті речі і більше у будинок не приходив.
Стверджує, що матеріали справи не містять доказів про те, що вона чинить позивачу перешкоди у здійсненні права проживання у будинку.
При цьому, вона є єдиним власником спірного будинку, у якому відповідач не проживає з січня 2021 року.
Звертає увагу, що жодної угоди між нею та позивачем укладено не було, спільного господарства воини не ведуть, позивач не несе витрат по утриманню будинку, не вносить квартирної плати і плати за комунальні послуги. 
Вважає, що вселення позивача у будинок, який належить виключно їй, створює перешкоди у здійсненні нею права власності, користування та розпорядження майном, оскільки шлюб припинений.
Зазначає, що спільний з позивачем син, а також син від першого шлюбу теж заперечують проти проживання позивача у будинку через його неправомірну поведінку, сварки та конфліктні ситуації.
Покликається на кримінальне провадження № 12021145270000037 від 02.02.2021 за ознаками кримінального проступку передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Також зазначає про придбання у шлюбі квартири, яка зареєстрована за позивачем ОСОБА_1 , у якій останній на даний час проживає, тому його доводи стосовно відсутності житла та проживання у друзів не відповідають дійсності.
Окремо зазначає про порушення, на її думку, судом процесуальних норм, щодо повідомлення про місце, час та дану розгляду справи, оскільки лише раз отримувала особисто повісту, інші були вручені невідомим особам.
Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 липня 2021 року, стягнути з позивача судовий збір.
02.03.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що позивач користується будинковолодінням відповідачки на праві договору найму, тому має право вимагати від ОСОБА_4 усунення перешкод у користуванні будинком, зокрема, шляхом вселення.
При цьому, позивач неодноразово звертався до відділу поліції із заявою про те, що ОСОБА_4 не впускає його до будинку в якому він проживає, та в якому знаходяться його особисті речі.
Врахувавши зазначене, суд прийшов висновку, що відповідачка ОСОБА_4 створює позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим будинком, відтак позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Крім цього, суд вирішив питання розподілу судових витрат.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших  осіб,  завдати  шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).
Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є колишнім подружжям, при цьому на час подання даного позову та розгляду його по суті, перебували у зареєстрованому шлюбі.
Пи цьому, рішенням Пустомитівського районного суду від 14.07.2021 справа №450/1580/21 позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено частково, шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 15 листопада 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Галицького районного управління юстиції у м. Львові, актовий запис № 285 - розірвано.
Після розірвання шлюбу змінено позивачці ОСОБА_4 її прізвище на дошлюбне « ОСОБА_7 » (а.с. 52-54).
Разом з цим, на час ухвалення оскаржуваного рішення у даній справі, рішення Пустомитівського районного суду від 14.07.2021 справа № 450/1580/21 не набрало законної сила, при цьому документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 3 ст. 115 СК України).
Крім цього, як вбачається з ухвали про виправлення описки, виконавчий лист у справі №450/1580/21 (про розірвання шлюбу), був виданий лише16.09.2021.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги що стосуються заперечень висновку суду про шлюбно-сімейні відносини між сторонами не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наведеними вище обставинами.
У шлюбі в сторін народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Крім цього, відповідачка ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_6 , народженого від іншого шлюбу.
Згідно із довідкою Давидівської сільської ради Львівської району № 115 від 03.03.2021, за адресою АДРЕСА_1 , проживають та зареєстровані: ОСОБА_4 , голова домогосподарства; ОСОБА_1 - чоловік; ОСОБА_5 - син; ОСОБА_6 - син (а.с. 5).
Реєстрація позивача за адресою АДРЕСА_1 проведена з 16.11.2004, що підтверджується копією паспорта (а.с. 17).
При цьому, будинок за цією адресою належить на праві власності відповідачці ОСОБА_4 на підставі договору дарування житлового будинку від 23.08.2001 (а.с. 79-80).
Звертаючись із позовними вимогами позивач ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що будинок, у якому спільно із відповідачкою проживав, належить їй на праві власності, 22.01.2021 прийшовши додому з роботи, потрапити до будинку не зміг, так як дружина не відчинила йому двері і повідомила, що він там більше не проживає, пропозиції щодо спільного користування майном, відповідачка ігнорує, однак законних підстав на його виселення чи то заборону користуватися житлом немає.
Заперечення сторони відповідача щодо пред`явлених позовних вимог, які викладені в апеляційній скарзі на оскаржуване рішення суду зводяться до того, що між сторонами інують конфліктні відносини, крім цього, діти проти проживання позивача у спірному будинку, натомість останній є власником квартири, відтак має житло, а протилежні доводи з цього приводу не заслуговують на увагу.
Таким чином, колегія суддів виходить з того, що між сторонами дійсно виникли спірні правовідносини щодо усунення перешкод у користуванні житловим будинком, як нерухомим майном, власником якого є відповідачка.
Разом з цим, доводи відповідачки про те, що ОСОБА_1 є власником квартири у м. Стрий, що підтверджується договором купівлі-продажу від 30.03.2010, відтак має житло, не можуть бартися до уваги у спірних них правовідносинах, оскільки предметом спору у таких є можливість реалізувати позивачем правомочності користування виключно спірним будинком.
Згідно із ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ст. 64 ЖК УРСР).
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі ст. 156 цього Кодексу члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із  ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. 
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом.
Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Встановлено, що позивач не є власником спірного будинку, у якому зареєстрований, при цьому шлюб з відповідачкою, яка є власником такого, розірваний. 
Наведене дає підстави для висновку про те, що сторони у справі не є сім`єю. 
Відповідно до глави 32 ЦК України сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).
Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Разом з цим, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Натомість, колегією суддів встановлено, що за захистом своїх прав у відповідний спосіб, відповідачка ОСОБА_4 , як власник спірного будинку, не зверталася, судових рішень, які б набрали законної сили та підлягали обов`язковому виконанню, на час розгляду даної справи судом першої інстанції з цього приводу небуло.
Разом з цим, відповідачка ОСОБА_4 вправі заперечувати право колишнього чоловіка на сервітутне користування спірним майном і таке право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, у судовому порядку, з врахуванням відповідних обставин та доказів.
Однак, таким обставинам може бути надана оцінка, лише з врахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та у межах розгляду відповідних позовних вимог.
В свою чергу, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав:  позивачу мають надлежати права користування майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування відповідним майном.
Відповідно до приписів ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Положеннями ст.ст. 77, 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як беззаперечно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 зареєстрований у будинку, який не є у його власності, відтак має право на користування відповідним будинковолодінням.
Матеріалами справи стверджується і це не заперечується відповідачкою ОСОБА_4 про те, що між сторонами склалися напружені, фактично конфліктні відносини, остання визнає в апеляційній скарзі те, що позивач тривалий час не проживає у спірному будинку, який належить їй, при цьому саме позивач ОСОБА_1 , з врахуванням перешкод, які на його думку, чинила йому відповідачка, звертався у відділ поліції (а.с. 6-15).
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції про те, що  ОСОБА_1 має право вимагати від ОСОБА_4 усунення перешкод у користуванні будинком, зокрема, шляхом вселення, оскільки відповідачка створює йому перешкоди у користуванні житловим будинком, у результаті чого він не може потрапити у будинковолодіння де проживав та де знаходяться його особисті речі.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та про протилежне не свідчать.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідний розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
З врахуванням наведеного, зобов`язання відповідача лише не чинити перешкод у користуванні квартирою не є ефективним способом захисту прав позивача, оскільки саме по собі не призводить до безперешкодного входження його у спірний будинок та його проживання (перебування) у такому, не виключає подальшого звернення позивача до суду за захистом порушених прав.
Ефективним способом захисту прав позивача за встановлених судом обставин є вселення у будинок з передачею ключів від такого, оскільки відповідно до частин четвертої, шостої статті 67 ЗУ "Про виконавче провадження" у разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.
У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону.
Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 липня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 липня 2022 року.

Головуючий:                                                                                          А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                        С.М. Бойко
                                                                                                                       
С.М. Копняк