ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 
9 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 748/509/19
провадження № 51-5680км20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 ,
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016270270001538, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Карші Республіки Узбекистану, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК),
 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Чернігівського апеляційного суду від 2 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 .
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 грудня 2019 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, і виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) через недоведеність того, що в діянні ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення.
 
Вироком Чернігівського апеляційного суду від 2 жовтня 2020 року вирок місцевого суду був скасований, а ОСОБА_6 – визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року зазначений вирок суду апеляційної інстанції скасований із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду Чернігівський апеляційний суд вироком від 2 листопада 2021 року частково задовольнив апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого ОСОБА_8 , вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 грудня 2019 року скасував, визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, та призначив йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
 
Цим вироком ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 44 627,01 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, та 70 000 грн – моральної шкоди. Задоволено позов прокурора в інтересах комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівська обласна лікарня» та стягнуто до обласного бюджету ГУК у Чернігівській області 18 160,98 грн у рахунок витрат на лікування потерпілого. 
 
Вироком суду апеляційної інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 29 грудня 2016 року близько 18:10, керуючи автомобілем марки «Ford» моделі «FUSION», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по автодорозі Чернігів – Пакуль – КПП Славутич від м. Чернігова до м. Славутича Київської області, перевищив дозволену швидкість руху в населеному пункті, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, під час виникнення перешкоди для руху, а саме пішохода ОСОБА_9 , який рухався в попутному напрямку в межах перехрестя вулиць Чернігівської та Урожайної с. Пакуль Чернігівського району Чернігівської області і якого водій об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників об`їзду перешкоди, у результаті чого поблизу господарства № 16 на вул. Урожайній у с. Пакуль скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 . Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому правої стегнової кістки в нижній третині зі зміщенням уламків, закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, забійно-рваною раною лівої тім`яної ділянки голови, гематомою правої вилично-щічної ділянки обличчя, поширеної скальпованої рани ділянки правої підколінної ямки та задньої поверхні правої гомілки, які в сукупності належать до категорії ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я на строк більше ніж 21 добу.
 
У цій дорожній обстановці водій ОСОБА_6 порушив вимоги пп. «б» п. 2.3 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), п. 12.2 (у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги), п. 12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди) Правил дорожнього руху (далі – ПДР), що стало причиною та умовою виникнення і настання ДТП, має прямий причинний зв`язок із її наслідками.
 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду апеляційної інстанції фактичним обставинам провадження, неповноту судового слідства та істотне порушення норм кримінального процесуального закону,просить вирок суду апеляційної інстанції скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрити у зв`язку з відсутністю в діях засудженого складу злочину. 
 
На обґрунтування своїх доводів захисник посилається на те, що суд апеляційної інстанції:
- знівелював принцип змагальності й безпосередності дослідження доказів, частково дослідив докази у кримінальному провадженні,не оцінив їх в аспекті допустимості та достатності, не заслухав свідків, переоцінив певні докази без належного обґрунтування такої оцінки, що, на його думку, є грубим порушенням положень ст. 22, ч. 1 ст. 23, ст. 94, ст. 370 КПК;
- за існування суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші (п. 3 ч. 1 ст. 411 КПК);
- не вмотивував своїх висновків щодо наявності прямого причинного зв`язку між діями ОСОБА_6 і виникненням ДТП;
- необґрунтовано вказав на достовірність показань потерпілого ОСОБА_9 , зазначивши, що вони підтверджуються поясненнями експерта ОСОБА_10 , попри те, що ці показання не узгоджуються з висновками експертів та показаннями свідків;
- не звернув уваги і не надав оцінки тому факту, що потерпілий на час ДТП перебував у стані сп`яніння та концентрація алкоголю в його крові відповідала середньому ступеню алкогольного сп`яніння;
- усупереч вимогам ст. 370 КПК не зважив на показання ОСОБА_6 та свідків щодо наявності на дорозі іншого автомобіля з включеними фарами. Ця обставина має значення для вирішення справи, адже в такому випадку зменшується відстань, з якої водій міг побачити перешкоду для руху, однак суд апеляційної інстанції взагалі не розглядав моделі розвитку подій за умови наявності на смузі зустрічного руху автомобіля з увімкненим світлом фар;
- послався на висновок експертизи № 3611/18-24 як на одну з підстав визнання неналежними доказами показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , результатів слідчих експериментів стосовно визначення видимості пішохода, попри те, що ця експертиза не містить будь-яких доводів щодо спроможності показань про наявність автомобіля на зустрічній смузі дороги;
- не взяв до уваги висновків експерта № 4600/4601/18-24, згідно з якими наявності транспортного засобу на проїжджій частині зустрічного напрямку не доведено, але і не спростовано; 
- відхиливши висновки експертиз № 87 та № 88 на тих підставах, що вони ґрунтуються на помилкових вихідних даних, неодноразово у вироку послався на дані щодо допустимості руху зі швидкістю 38 км/год, які були встановлені цими експертизами. Водночас, тільки цими висновками суд обґрунтував порушення ОСОБА_6 п. 12.3 ПДР;
- вказавши на порушення ОСОБА_6 вимог пп «б» п. 2.3, пунктів 12.2, 12.3 ПДР, а саме, що «швидкість в конкретних дорожніх умовах може бути меншою максимально дозволеної», жодним чином не обґрунтував та не зазначив, яка саме швидкість мала би бути, чим частково перейняв на себе роль експерта;
- у ході нового апеляційного розгляду провадження не врахував вказівок Верховного Суду про невмотивованість висновків щодо наявності причинного зв`язку між діями ОСОБА_6 та виникненням ДТП, належним чином не дослідив усіх доказів, допитав не всіх свідків події, не дослідив протоколу слідчого експерименту від 17 січня 2019 року, який покладено в основу висновку експерта № 41;
- не спростував висновків суду першої інстанції про недопустимість таких доказів, як висновок експерта від 23 січня 2019 року № 41 та протокол слідчого експерименту від 17 січня 2019 року, притому що матеріали кримінального провадження в повному об`ємі на дослідження експерту не надавались, для проведення експерименту було надано автомобіль «Ford» моделі «Fusion» д.н.з. НОМЕР_2 , з відрегульованим світлом фар, рух повністю не перекривався, а по зустрічній смузі рухались автомобілі, не враховувалась наявність автомобіля на зустрічній смузі. Також залишено поза увагою показання статиста і двох понятих, які стверджували про тримання статистом ліхтаря або аркуша білого паперу. Ці особи не були допитані під час апеляційного розгляду;
- надав перевагу висновку експерта від 23 січня 2019 року № 41, який суперечить іншим матеріалам провадження;
- не взяв до уваги заперечення сторони захисту, не зазначив їх у вироку;
- належним чином не мотивував своїх висновків.
 
Водночас захисник посилається на те, що судом апеляційної інстанції не доведено винуватість ОСОБА_6 поза розумним сумнівом у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, у зв`язку з чим, на його думку, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 має бути закрите.
 
Позиції учасників судового провадження
На касаційну скаргу захисника представник потерпілого подала заперечення, в яких наводить доводи щодо законності й обґрунтованості вироку суду апеляційної інстанції і просить залишити його без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
У судовому засіданні:
- засуджений та захисник підтримали вимоги касаційної скарги;
- прокурор заперечував щодо задоволення касаційної скарги, просив вирок апеляційного суду залишити без зміни.
 
Мотиви Суду 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Таким чином, не є предметом дослідження суду касаційної інстанції доводи касаційної скарги захисника в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду, а також дослідження доказів, а саме:
- про недопит окремих свідків, у тому числі понятих і статиста, які брали участь у слідчому експерименті від 17 січня 2019 року;
- про те, що матеріали кримінального провадження в повному обсязі на дослідження експерту не надавались, під час цієї слідчої дії використовувався автомобіль з відрегульованим світлом фар, рух повністю не перекривався, а по зустрічній смузі рухались автомобілі; статист тримав ліхтар або аркуш білого паперу;
- щодо достовірності показань потерпілого ОСОБА_9 ; 
- іншої, ніж встановлено судом, версії обвинуваченого ОСОБА_6 , за якою на зустрічній смузі стояв автомобіль із включеними фарами;
 
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. 
 
Як убачається з матеріалів провадження, рішення суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 є обґрунтованим та вмотивованим.
 
Так, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілої, суд апеляційної інстанції безпосередньо дослідив:
- показання самого обвинуваченого ОСОБА_6 , який не оспорював часу та місця ДТП, характеру і локалізації пошкоджень транспортного засобу, тяжкості та механізму отримання потерпілим тілесних ушкоджень;
- показання потерпілого ОСОБА_9 про те, що 29 грудня 2016 року у вечірній час він вжив 250 г горілки та йшов із с. Пакуль по автодорозі до автомобіля, який його чекав. Він був одягнений у темний одяг. По правому краю дороги була нанесена біла розмітка, за нею був асфальт і вже за ним лежав сніг. Він рухався по асфальту. Дорога була суха, без снігу. Він почув позаду шум, схожий на шум від руху автомобіля по снігу, та відчув удар, від якого впав. Удар прийшовся у праву ногу ззаду. Внаслідок ДТП він отримав удар у голову та йому був заподіяний відкритий перелом ноги. Він переніс 10 оперативних утручань, пересувається на милицях, бо одна нога стала коротшою ніж інша на 5 сантиметрів, став інвалідом ІІ групи;
- показання свідка ОСОБА_13 , слідчого, про те, що слідчий експеримент був проведений без потерпілого зі статистом за погодних умов, які відповідали погодним умовам під час ДТП; 
- протокол проведення слідчого експерименту від 17 січня 2019 року, згідно з яким видимість, з якої  ОСОБА_6 об`єктивно міг побачити пішохода на дорозі, складала 82 м;
- протокол огляду місця події та схему ДТП, у якому, крім іншого, зазначено, що на час ДТП дорожнє покриття було асфальтоване, сухе, чисте, вказано розміщення транспортних засобів безпосередньо після зіткнення, тип і розмір проїзної частини. Схема була підписана, крім іншого, й обвинуваченим, який відповідно погодився з даними, зазначеними в ній, та не вказував про їхню недостовірність;
- висновок судової експертизи технічного стану транспортного засобу від 6 березня 2017 року № 7, згідно з яким на період проведення експертного огляду автомобіля  система рульового управління та робоча гальмівна система були в технічно-працездатному стані;
- висновок транспортно-трасологічної експертизи від 13 березня 2017 року № 90, згідно з яким місце первинного контакту автомобіля марки «Ford» моделі «FUSION», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з пішоходом у напрямку КПП «Славутич» поздовжньо знаходиться не далі ніж 12,2 м до огорожі господарства № 16 та поперечно в межах смуги для руху у напрямку КПП «Славутич»;
- висновок судової транспортно-трасологічної експертизи від 27 вересня 2018 року № 3611/18-24, якою встановлено більш точно первинний контакт автомобіля з пішоходом, яке відбулося у місці перед приляганням вул. Урожайної с. Пакуль Чернігівського району поперечно на проїзній частині автодороги Чернігів – Пакуль – КПП м. Славутич біля правого її краю відносно напрямку в сторону м. Славутича та поздовжньо на деякій відстані перед початком осипу пластмасових фрагментів цього автомобіля;
- висновок судової інженерно-транспортної експертизи від 23 січня 2019 року № 41, згідно з яким у встановлених дорожньо-транспортних умовах водій ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування;
- показання експерта ОСОБА_10 про те, що в ході автотехнічної експертизи від 29 листопада 2018 року №24600/4601/18-24 досліджувались варіанти з наявністю і відсутністю нерухомого зустрічного автомобіля. Ні один з варіантів не знайшов технічного підтвердження. При цьому дії водія розглядалися у випадку як відсутності зустрічного автомобіля, так і його наявності і були регламентовані виконанням вимог пунктів 12.2 та 12.4 ПДР. Показання свідків у частині розміщення потерпілого на середині проїзної частини є технічно неспроможними, оскільки при такому розміщенні були би пошкодження автомобіля із зустрічним автомобілем, а такі пошкодження відсутні. Перебування потерпілого там, де вказують свідки, пасажири автомобіля, спростовується також зафіксованою слідовою інформацією. Слідова інформація не узгоджується з місцем розташування потерпілого за показаннями свідків. Знаходження пішохода біля правого краю проїзної частини узгоджується із слідовою інформацією, зафіксованою під час огляду місця події. Експерт також зазначив, що відповідно до висновків транспортно-трасологічної експертизи № 3611/18-24 відсутність об`єктивних відомостей про швидкість руху автомобіля не дозволяє зробити висновок, поздовжньо на якій відстані перед початком осипу фрагментів автомобіля перебував пішохід. Механізм, контактування кузова з тілом пішохода мав характер блокування, пошкоджені частини автомобіля могли пересуватися лише праворуч, ліворуч не могло бути, а тому і це вказує на перебування пішохода біля правого краю проїзної частини. Враховуючи наявність нерухомого зустрічного автомобіля, безпечний маневр для об`їзду потерпілого неможливий;
- висновок судово-медичної експертизи від 15 лютого 2017 року № 147, згідно з яким виявлений у потерпілого комплекс тілесних ушкоджень за давністю утворення може відповідати даті ДТП та її обставинам, відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Беручи до уваги характер та локалізацію тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_9 , у момент первинного контакту з транспортним засобом він міг перебувати у вертикальному або близькому до нього положенні, повернутим до травмуючого чинника правою задньобічною поверхнею тіла. Під час події потерпілий був у стані алкогольного сп`яніння середнього ступеня;
- висновок комплексної медико-автотехнічної експертизи від 3 квітня 2017 року № 39, згідно з яким на автомобілібули виявлені пошкодження передньої правої частини кузова, ретельно описані у висновку експертів рани ділянки правої підколінної ямки та задньої поверхні правої гомілки. Під час первинного контакту з транспортним засобом потерпілий міг перебувати у вертикальному або близькому до нього положенні, повернутим до травмуючого чинника правою задньобічною поверхнею тіла. Первинний контакт відбувся між правою частиною переднього бампера та задньобічною поверхнею правої гомілки, коли і утворилась руйнація відповідної частини бампера і скальпована рана гомілки та підколінної ямки. Далі тіло продовжило свій рух у напрямку, протилежному до руху автомобіля. В цей час відбулось контактування задньої поверхні правого стегна з утворенням перелому стегнової кістки та виникли пошкодження автомобіля у вигляді просторового зміщення правої фари головного світла за напрямком зверху вниз. За наявними суто медичними й автотехнічними даними однозначно вирішити питання, чи був пішохід ОСОБА_9 у момент ДТП у динаміці, йшов, біг чи стояв, неможливо;
- показання свідка ОСОБА_14 , який зазначив, що обставин події того дня він не пам`ятає.
 
Надавши оцінку всім доказам у їх сукупності, суд апеляційної інстанції виключив з інкримінованого засудженому обвинувачення порушення ним п. 12.4 ПДР, мотивуючи це тим, що показання останнього про те, що він керував автомобілем зі швидкістю 60 км/год, тобто зі швидкістю, максимально дозволеною станом на 2016 рік, не спростовано і така швидкість у населених пунктах на той час не суперечила ПДР.
 
Суд апеляційної інстанції також дав оцінку показанням свідка ОСОБА_11 , сестри обвинуваченого, про те, що вона побачила, як чоловік у темному одязі, який стояв на їхній смузі, ніби «кинувся під колеса автомобіля», а на зустрічній смузі був автомобіль світлого кольору з увімкненим світлом фар та відчиненими на дорогу водійськими дверима, при цьому брат намагався уникнути наїзду, вивернув ліворуч, але зіткнення відбулося, відразу після ДТП зустрічний автомобіль поїхав, ні водія, ні інших людей з автомобіля вона не бачила. Також оцінив цей суд аналогічні показання свідка  ОСОБА_12 під час слідчого експерименту за його участю. Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що ці показання не свідчать на користь сторони захисту, оскільки суперечать іншим належним і допустимим доказам у провадженні, а саме даним висновків судово-медичних експертиз, згідно з якими потерпілий отримав удар, коли стояв до автомобіля спиною, і ніяк не міг «кинутись на автомобіль».
 
Щодо висновків слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суд апеляційної інстанції зазначив, що за показань цих свідків про розташування пішохода та місця стоянки зустрічного транспортного засобу на дорозі, не було б можливим здійснення маневру об`їзду пішохода, як про це зазначають свідки. Суд апеляційної інстанції визнав результати цих експериментів неналежними доказами, оскільки вони суперечать іншим доказам.
 
Через те, що отримані в результаті слідчих експериментів дані стали вихідними даними для проведення судових інженерно-транспортних експертиз № 87 та № 88, суд апеляційної інстанції погодився з місцевим судом про визнання висновків цих експертиз недопустимими і внаслідок цього не взяв до уваги пояснення експерта  ОСОБА_15 щодо зазначених експертиз.
 
Захисник зазначає у касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції відхиливши висновки експертиз № 87 та № 88 на тих підставах, що вони базуються на помилкових вихідних даних, послався на дані щодо допустимої швидкості в 38 км/год, які були встановлені цими експертизами і якими суд обґрунтував порушення ОСОБА_6 вимог п. 12.3 ПДР. Проте такі доводи захисника не відповідають змісту вироку, згідно з яким суд апеляційної інстанції, вказавши про висновки цих експертиз щодо максимально допустимої безпечної швидкості в місці ДТП 38 км/год,на прохання прокурора визнав ці докази (висновки експертиз № 87 та № 88) неналежними.
 
Суд апеляційної інстанції дав оцінку показанням потерпілого про відсутність зустрічного автомобіля в момент ДТП, визнав їх правдивими і такими, що підтверджуються поясненнями експерта ОСОБА_10 у суді апеляційної інстанції з приводу того, що показання ОСОБА_6 в частині здійснення ним маневру об`їзду перешкоди є технічно неспроможними. Унаслідок об`їзду пішохода, який, за показаннями засудженого і свідків, стояв на середині проїзної частини дороги, автомобіль ОСОБА_6 неодмінно був би пошкоджений внаслідок зіткнення, чого не сталось.
 
Необґрунтованими є і доводи касаційної скарги захисника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно послався на висновок транспортно-трасологічної експертизи № 3611/18-24 як на одну з підстав визнання неналежними доказами показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і результатів слідчих експериментів за їхньою участю щодо визначення видимості пішохода, попри те, що ця експертиза, на думку захисника, не містить будь-яких доводів щодо спроможності показань про наявність автомобіля на зустрічній смузі дороги. Проте, судом апеляційної інстанції враховано, що зазначеною експертизою встановлено більш точне місце первинного контакту автомобіля під керуванням ОСОБА_6  з пішоходом, яке не збігається з місцем, зазначеним у показаннях цих свідків.
 
Безпідставними є доводи в касаційній скарзі засудженого про те, що суд апеляційної інстанції не спростував висновків суду першої інстанції стосовно недопустимості таких доказів, як висновок експерта від 23 січня 2019 року № 41 та протокол слідчого експерименту від 17 січня 2019 року. 
Так, суд апеляційної інстанції дав оцінку висновку місцевого суду про визнання неналежним доказом протоколу слідчого експерименту від 17 січня 2019 року на тій підставі, що під час його проведення не було взято до уваги показання ОСОБА_16 згідно з якими на дорозі стояв автомобіль, який його засліплював. Як вбачається з вироку суд першої інстанції з вказаних підстав визнав неналежним доказом висновок судової інженерно-транспортної експертизи № 41, який ґрунтується на вихідних даних, отриманих із цього протоколу. Проте суд апеляційної інстанції зазначив, що така оцінка доказу прямо суперечить нормам закону та фактично встановленим обставинам провадження. Зокрема, суд апеляційної інстанції послався на те, що показання засудженого про автомобіль, який його засліпив, не підтверджені поясненнями експерта в судовому засіданні та не узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_9 . Водночас суд зазначив, що у результаті зниження видимості на дорозі внаслідок дії світла зустрічного автомобіля, водій ОСОБА_6 , керуючись приписами п. 12.2 ПДР, повинен був зменшити швидкість руху свого автомобіля до максимально безпечної, чого не зробив, а його показання про те, що він їхав через населений пункт з максимально дозволеною швидкістю 60 км/год у темну пору доби взимку, викривають його ж у порушенні вищевказаних пунктів ПДР, а саме у неврахуванні дорожніх умов та неуважності під час керування автомобілем і в обранні небезпечної для дорожньо-транспортної ситуації швидкості руху.
Вищенаведеним спростовуються доводи в касаційній скарзі захисника про те, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. 370 КПК не надав оцінки показанням ОСОБА_6 та свідків щодо наявності на дорозі іншого автомобіля з включеними фарами та взагалі не розглядав моделі розвитку подій за умови наявності на смузі зустрічного руху автомобіля з увімкненим світлом фар.
 
Суд апеляційної інстанції також не знайшов у проведенні слідчого експерименту таких порушень, які б дали можливість визнати його неналежним або недопустимим доказом, зазначивши, що головною метою цієї слідчої дії було встановлення відстані, з якої водій міг об`єктивно помітити перешкоду у виді пішохода на дорозі.
 
Водночас у доводах касаційної скарги захисник зазначає про те, що суд апеляційної інстанції не спростував висновків місцевого суду про недопустимість результатів експертизи від 23 січня 2019 року № 41 та протоколу слідчого експерименту від 17 січня 2019 року, притому що матеріали кримінального провадження в повному об`ємі на дослідження експерту не надавались, для проведення експерименту було надано автомобіль з відрегульованим світлом фар, рух повністю не перекривався, по зустрічній смузі рухались автомобілі, а з показань двох понятих і статиста вбачається, що під час цієї слідчої дії останній тримав ліхтар або аркуш білого паперу. 
 
Проте, посилаючись на зазначене, захисник не вказує, яким чином за встановлених судом обставин (а саме того, що потерпілий рухався у попутному напрямку в межах перехрестя і водій об`єктивно спроможній був виявити його) – зазначені доводи спростовують обґрунтованість судового рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 , притому що останній, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, відповідно до ПДР зобов`язаний:
- пп «б» 2.3 Бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення ватажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
- п. 12.2 У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;
- п. 12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. 
 
З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції, зазначивши, що швидкість в конкретних дорожніх умовах може бути меншою максимально дозволеної, не вказав, яка саме швидкість мала би бути, є необґрунтованими, оскільки, як зазначено цим судом, ОСОБА_6 зобов`язаний був обрати таку швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.
 
З вищевикладеного убачається, що суд апеляційної інстанції в цілому належним чином дослідив зібрані у кримінальному провадженні докази і аргументував, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Наведеним спростовуються доводи касаційної скарги в цій частині.
 
Свій висновок про порушення ОСОБА_6 пп «б» 2.3 пунктів 12.2, 12.3 ПДР суд апеляційної інстанції мотивував тим, що засуджений не проявив належної уваги, в темну пору доби не обрав такої швидкості, яка б дозволила безпечно зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги з урахуванням погодних умов та особливостей транспортного засобу. Суд апеляційної інстанції також урахував, що про таке порушення свідчить той факт, що потерпілий був збитий автомобілем під керуванням ОСОБА_6 , останній міг запобігти ДТП шляхом застосування екстреного гальмування, але проявив неуважність і не зміг вчасно зупинити автомобіль. Про те, що зазначені порушення ПДР стали причиною та умовою виникнення і настання цієї ДТП та знаходяться у прямому причинному зв`язку із наслідками, які настали, судом апеляційної інстанції безпосередньо встановлено та зазначено при постановлені вироку. Тому доводи захисника у касаційній скарзі в цій частині є необґрунтованими.
 
Суд погоджується з такими висновками суду попередньої інстанції, оскільки вони обґрунтовані та в цілому належним чином вмотивовані. Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370 та 420 КПК.
 
Посилаючись на те, щосуд апеляційної інстанції не звернув уваги і не надав оцінки тому факту, що потерпілий на час ДТП перебував у стані сп`яніння, захисник не зазначає, яким чином це вплинуло на законність та обґрунтованість судового рішення. Водночас факт перебування потерпілого у стані сп`яніння останнім не заперечувався і був підтверджений висновком відповідної експертизи.
 
Доводи сторони захисту про те, що під час нового апеляційного розгляду суд не врахував вказівок Верховного Суду та належним чином не дослідив усіх доказів, допитав не всіх свідків події, не дослідив протоколу слідчого експерименту від 17 січня 2019 року, який покладено в основу висновку експерта № 41, не відповідають матеріалам провадження, а саме звукозаписам судових засідань суду апеляційної інстанції. Так, суд апеляційної інстанції під час нового розгляду кримінального провадження провів судове слідство, допитав свідків ОСОБА_14 та свідка ОСОБА_13 , а також дослідив протокол слідчого експерименту від 17 січня 2019 року, мотивував своє рішення щодо виключення з обвинувачення порушень п. 12.4 ПДР, у зв`язку з чим доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
 
Посилаючись у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги заперечення сторони захисту, не вказав їх у вироку, захисник також не зазначає, яким чином це вплинуло на законність судового рішення, притому що захисник і засуджений брали участь у судовому розгляді, мали змогу висловлювати свою думку, а останній надавав суду апеляційної інстанції показання, які відображені у вироку. Водночас суд апеляційної інстанції надав належну оцінку усім доказам у їх сукупності.
 
З огляду на зазначене, в касаційній скарзі захисника в цілому не наведено доводів про допущення апеляційним судом таких порушень, які б могли перешкодити йому ухвалитизаконне й обґрунтоване судове рішення або спростовували б правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильності кваліфікації його дій.
 
Отже, обґрунтовані підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_7 відсутні.
 
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Чернігівського апеляційного суду від 2 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 – без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                           ОСОБА_3