ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

26 квітня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/434/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
         суддів:                          Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
   розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу  Міністерства оборони України
           на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 року (головуючий суддя Турова О.М.)
          в адміністративній справі №160/434/21 за позовом ОСОБА_1  до відповідача Міністерства оборони України в особі Комісії з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-  

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 12.01.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача  Міністерства оборони України в особі Комісії з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни   , в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах щодо розгляду документів стосовно надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій відповідно до поданої заяви від 27.08.2020 року, оформлене протоколом №15 від 12 листопада 2020 року;
- зобов`язати Міністерство оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах повторно розглянути документи щодо надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, з урахуванням всіх поданих ним документів, в тому числі і рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року, та прийняти рішення про задоволення його вимог та видати йому посвідчення учасника бойових дій.
В обґрунтування позовної заяви вказав, що він в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року проходив строкову військову службу в саперній роті саперного батальйону в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області на посаді зам. командира першого взводу саперної роти саперного батальйону та за цей період неодноразово приймав участь в розмінуванні та ліквідації боєприпасів Великої Вітчизняної війни. Вважає, що він має право на отримання статусу учасника бойових дій на підставі п.11 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту». Для встановлення цього статусу ним було надано пакет документів на розгляд комісії Міністерства оборони України з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах, проте, рішенням відповідача, оформленим протоколом №15 від 12 листопада 2020 року, позивачеві було відмовлено у наданні такого статусу, з посиланням на те, що у військовій частині та архівних установах відсутні будь-які документи, що підтверджують його участь в розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів. Однак позивач вважає, що факт участі ОСОБА_1 у здійсненні розмінування та знищення вибухонебезпечних предметів було встановлено рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018).
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 року позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах про відмову ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій відповідно до поданої заяви від 27.08.2020 року, оформлене протоколом №15 від 12 листопада 2020 року;
- зобов`язано Міністерство оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах - прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій на підставі поданих ним документів, в тому числі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018).
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції (в частині задоволених вимог) мотивоване тим, що позивачем доведено його участь у виконанні завдань щодо розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів на території України. Цей факт встановлено рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018), яке набрало законної сили 16.05.2018 року, з урахуванням ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року у цій справі, і це рішення є прямою підставою для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій у розумінні приписів пункту 17 Положення №122, оскільки цим рішенням встановлено факт участі позивача в подіях (прийняття участі у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів на території України), що надає право на визнання його учасником бойових дій відповідно до пункту 11 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Тобто, наявність вказаного судового рішення в силу законодавчих приписів п.17 Положення №122 є прямою та беззаперечною підставою для надання позивачеві статусу учасника бойових дій, що виключає дискрецію суб`єкта владних повноважень при прийнятті такого рішення щодо позивача за відсутності альтернативного варіанту поведінки, відтак суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача є     визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення відповідача та зобов`язання останнього прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій на підставі поданих ним документів, в тому числі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018).
В частині відмови в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позовна вимога про зобов`язання відповідача видати позивачеві посвідчення учасника бойових дій, не підлягає задоволенню, оскільки вирішенню питання про видачу посвідчення учасника бойових дій повинно передувати прийняття відповідного рішення про надання статусу учасника бойових дій, яке й є підставою для видачі посвідчення у розумінні вищенаведених приписів п.2 Інструкції про порядок видачі в Міністерстві оборони України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків "Ветеран війни - учасник бойових дій" та листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 16.04.2020р. №122, тому позовні вимоги у цій частині є передчасними та направлені на захист ще не порушеного права, що суперечить статті 5  Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки судовому захисту підлягає лише порушене право позивача.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що позивач під час звернення до Комісії із заявою про надання йому статусу учасника бойових дій не надав всіх необхідних документів. Також зазначає, що відповідно до архівної довідки Одеського територіального відділу Галузевого державного архіву Міністерства оборони України документальних підтверджень фактів приймання позивачем участі у розмінуванні не знайдено. Вказує, що крім документів, зазначених у пунктах 13-14 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 16.04.2020 № 122 (Положення №122) підставами для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни можуть бути такі документи: оригінали довідок відповідного періоду, підписані й звірені печаткою; партизанський квиток; посвідчення учасника підпілля; посвідчення до знака «За розмінування»; грамоти, фотографії (оригінали); газетні матеріали періоду, який потребує підтвердження; історичні довідки, документи та інші архівні матеріали; документи потрібного періоду, де зазначено прізвище, ім`я, по батькові заявника; документи, які підтверджують службу чи роботу заявника у відповідний період; інші документи, на підставі яких можна зробити достовірний висновок про участь у бойових діях. Але в даному випадку це також документи, а не показання свідків. Вказує, що пп.14 п.13 Положення №122 зазначає, що для осіб, які брали участь у всіх формах збройної боротьби за незалежність України у XX столітті у складі Української повстанської армії, Української повстанчої армії отамана Тараса Боровця (Бульби) "Поліська Січ", Української народної революційної армії (УМРА), Організації народної оборони "Карпатська Січ", Української військової організації (УВО), збройних підрозділів Організації українських націоналістів і відповідно до Закону України "Про правовий статус та вшанування пам`яті борців за незалежність України у XX столітті" визнані борцями за незалежність України у XX столітті:
заява із зазначенням періоду перебування у складі організацій, структур та формувань, зазначених у цьому підпункті;
копія документа, що посвідчує особу;
документи про нагороди та військові ступені, грамоти, відзнаки відповідного періоду учасників боротьби за незалежність України, зазначених у цьому підпункті;
фотографії (оригінали), матеріали періодичних друкованих видань за відповідний період, які містять інформацію про участь особи у складі організацій, структур та формувань, зазначених у цьому підпункті;
архівні матеріали чи інші документи відповідного періоду із зазначенням прізвища, імені, но батькові особи, на підставі яких можна зробити достовірний висновок про належність особи до організацій, структур та формувань, зазначених у цьому підпункті.
Зазначені архівні матеріали та інші документи мають бути завірені підписом керівника чи уповноваженої особи установи, яка видала документ, і скріплені печаткою такої установи.
За відсутності в особи з незалежних від неї причин необхідних документів, які підтверджують її право на отримання статусу учасника бойових дій, дозволяється брати до уваги завірені в установленому законодавством порядку показання свідків (не менше двох), які в період, що потребує підтвердження, разом із такою особою брали участь у збройній боротьбі у складі організацій, структур та формувань, зазначених в абзаці першому цього підпункту, та отримали статус учасника бойових дій за такий період.
Але цей підпункт стосується лише осіб, які брали участь у всіх формах збройної боротьби за незалежність України у XX столітті у складі Української повстанської армії, Української повстанчої армії отамана Тараса Боровця (Бульби) "Поліська Січ", Української народної революційної армії (УНРА), Організації народної оборони "Карпатська Січ", Української військової організації (УВО), збройних підрозділів Організації українських націоналістів і відповідно до Закону України "Про правовий статус та вшанування пам`яті борців за незалежність України у XX столітті" визнані борцями за незалежність України у XX столітті. До позивача вказаний підпункт не має відношення, оскільки він намагається отримати статус УБД з інших підстав.
На розгляд комісії в даному випадку направлялись лише документи, які підтверджують факт проходження строкової військової служби в зазначеній військовій частині № НОМЕР_1 . Іншого для вищезазначеної категорії осіб Положенням не передбачено, у зв`язку із чим, рішенням Комісії від 12.11.2020 року було відмовлено позивачу в наданні статусу учасника бойових дій (протокол №15).
Зауважує, що рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2018 року по справі №173/1759/17 було прийнято лише на показаннях свідків, що не передбачено законодавством для підтвердження участі у розмінуванні. Також, при прийнятті рішення Комісією повинні були взяті до уваги показання свідків (не менше двох), які при цьому в період, що потребує підтвердження, разом із громадянином ОСОБА_1 брали участь у збройній боротьбі у складі організацій, структур та формувань, зазначених в абзаці першому цього підпункту, та отримали статус учасника бойових дій за такий період.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується.
          Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.
Разом з цим, 23.03.2022 року на адресу Третього апеляційного адміністративного суду від Південно-Східного територіального юридичного відділу Міністерства оборони України надійшов лист, в якому останнє повідомляє, що через введення на території України воєнного стану офіцерів Південно-Східного територіального юридичного відділу залучено до виконання бойових завдань по обороні України, заявник просить зупинити провадження у справах, які перебувають на розгляді суду і стороною у яких є Міністерство оборони України, до закінчення воєнного стану, посилається на п. 5 ч.1 ст. 236 КАС України.       
З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Пунктом 5 частини 1 статті 236 КАС України передбачено, що суд зупиняє провадження у справі в разі:
- перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави для зупинення провадження у справі, оскільки справа розглядається в письмовому провадженні згідно ст. 311 КАС України без виклику сторін за матеріалами справи. 
Так, відповідно до Указу Президента України від 14.03.2022 року "Про продовження воєнного стану" №133/2022 воєнний стан на території України продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у  зв`язку з чим відклав розгляд справи на 26 квітня 2022 року в порядку письмового провадження.
Натомість, оскільки розгляд даної справи 26.04.2022 року здійснюється в письмовому провадженні в порядку ст. 311 КАС України, то відсутні підстави для виклику в судове засідання учасників справи, оскільки в письмовому провадженні справи розглядаються за матеріалами справи. 
Так, згідно ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі:
1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю;
2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання;
3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Матеріалами справи підтверджується, що суд першої інстанції розглянув дану справу в порядку письмового провадження.
Слід зазначити, що строк розгляду справи в апеляційній інстанції 2 місяці з дня відкриття провадження (ст. 309 КАС України). 
А саме, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом 60-ти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом 30-ти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Апеляційне провадження за апеляційної скаргою відповідача  відкрито 17.01.2022 року.
З дня відкриття апеляційного провадження за апеляційної скаргою відповідач будь-яких додаткових доказів не надавав.
Враховуючи зазначене, відсутні підстави для зупинення провадження у справі, відкладення розгляду справи або виклику в судове засідання учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
          Судом першої інстанції встановлено, що позивач в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року проходив строкову військову службу в саперній роті саперного батальйону в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області на посаді зам. командира першого взводу саперної роти саперного батальйону, що підтверджується копією військового квитка серії ВЧ № НОМЕР_2 та копією скороченого послужного списку ОСОБА_1 (особистий номер С-192842).
Натомість, ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій відповідно до п.11 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що підтверджується Протоколом засідання Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах №15 від 12 листопада 2020 року та відповідачем ухвалено повернути документи до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у зв`язку із наявністю наказів командира військової частини НОМЕР_3 в архівній установі і відсутністю в них будь-яких підтверджень участі громадянина ОСОБА_1 в розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів.
Позивач вважає протиправним рішенням відповідача щодо відмови у наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.
Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-ХІІ, норми Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни №122 від 16.04.2020р., зареєстроване в Міністерстві юстиції України 24.04.2020р. за №379/34662, норми Інструкції про порядок видачі в Міністерстві оборони України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків "Ветеран війни - учасник бойових дій" та листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості, що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24.04.2020р. за №380/34663.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Предметом спору є протиправність/правомірність відмови відповідача у наданні позивачу статусу учасника бойових дій (а.с. 10-11).
Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-ХІІ визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (№3551-ХІІ)  учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. 
При цьому, п.11 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (№3551-ХІІ) передбачено, що учасниками бойових дій визнаються, зокрема,: 
- особи, які у складі груп піротехнічних робіт (груп розмінування) залучалися до безпосереднього виконання завдань щодо розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів на території України, та особи, які на мінних тральщиках брали участь у траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання учасником бойових дій передбачено сукупність таких умов: 
- безпосереднє виконання завдань щодо розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів на території України; 
- або участь особи, які у складі груп піротехнічних робіт (груп розмінування) та які на мінних тральщиках брали участь у траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час. 
Слід зазначити, що Наказом Міністерства оборони України від 16.04.2020р. №122 затверджено Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни (Положення №122), зареєстроване в Міністерстві юстиції України 24.04.2020р. за №379/34662, а також затверджено Інструкцію про порядок видачі в Міністерстві оборони України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків "Ветеран війни - учасник бойових дій" та листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.04.2020р. за №380/34663).
Також Наказом Міністерства оборони України від 16.04.2020р. №122 утворено комісії:
в Міноборони - з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни; 
в Генеральному штабі Збройних Сил України, Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, військових частинах НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , командуваннях видів Збройних Сил України, оперативних командуваннях "Північ", "Південь", "Схід" та "Захід" - з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій.
Відповідно до пункту 1 Положення №122 Комісії створюються: у Міністерстві оборони України (Міноборони) - з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни.
Підпунктом «а» пункту 6 Положення №122 визначено, що на Комісію Міноборони покладається вирішення питань, зокрема, про визнання учасниками бойових дій відповідно до пунктів 1 - 5, 7 - 18 частини 1 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Приписами пункту 12 Положення №122 передбачено, що комісії зобов`язані:
- приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій, учасниками війни відповідно до  Закону України  "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";
- реєструвати заяви в спеціальній книзі обліку;
- розглядати заяви та інші документи в місячний строк з дня їх отримання;
- робити запити до відповідних архівних установ (за потреби), про що повідомляти заявника;
- заслуховувати (за потреби) пояснення осіб, які подали заяви, свідків, досліджувати інші докази особистої участі заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (сил);
- доводити рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, до відома громадянина в письмовій формі, а також роз`яснювати порядок його оскарження;
- розглядати документи стосовно надання статусу учасника бойових дій, учасника війни відповідно до  частини першої  статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а в разі відсутності підстав, що підтверджуються документами, - повертати їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, закладів чи особисто заявнику з метою подальшого доопрацювання;
- проводити засідання Комісії не рідше ніж один раз на місяць (за наявності документів).
Згідно з підпунктом 3 пункту 13 Положення №122 Комісії приймають рішення про надання особам статусу учасника бойових дій на підставі таких документів:
- для військовослужбовців, які брали участь у розмінуванні чи траленні бойових мін:
заява військовослужбовця або клопотання командира (начальника);
копія посвідчення спеціаліста з розмінування;
витяг із наказу командира військової частини про призначення до групи розмінування (тралення бойових мін);
витяг із наказу командира військової частини про виїзд у складі групи на розмінування (тралення бойових мін);
акт про виконання робіт із розчищення місцевості (територіальних і нейтральних вод) від вибухонебезпечних речовин (бойових мін).
Крім того, пунктом 15 Положення №122 передбачено, що крім документів, зазначених у  пунктах 13 - 14  цього Положення, підставами для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни можуть бути такі документи:
оригінали довідок відповідного періоду, підписані й завірені печаткою;
партизанський квиток;
посвідчення учасника підпілля;
посвідчення до знака "За розмінування";
грамоти, фотографії (оригінали);
газетні матеріали періоду, який потребує підтвердження;
історичні довідки, документи та інші архівні матеріали;
документи потрібного періоду, де зазначено прізвище, ім`я, по батькові заявника;
документи, які підтверджують службу чи роботу заявника у відповідний період;
інші документи, на підставі яких можна зробити достовірний висновок про участь у бойових діях.
При цьому, пунктом 17 Положення №122 визначено, що у разі встановлення судом факту участі особи в бойових діях чи інших подіях, що надає право на визнання її учасником бойових дій, учасником війни, відповідно до частини 1 статті 6 та статті 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", таке рішення суду є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій, учасника війни. Рішення суду підлягає зберіганню разом з іншими документами.
Відповідно до пунктів 20-21 Положення №122 рішення Комісії оформлюється протоколом. Протоколи засідання Комісії та підтвердні документи, на підставі яких прийнято рішення, підготовлені та сформовані відповідно до вимог законодавства, передаються на зберігання до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України.
Позивач зазначає, що для підтвердження своєї участі у здійсненні розмінування та знищенні вибухонебезпечних предметів позивач звернувся до військової частини в м. Біла Церква Київської області, звідки отримав відповідь командира військової частини НОМЕР_6 про те, що всі документи військової частини до 2002 року були передані до Державного Галузевого архіву м. Києва (а.с. 12).
Матеріалами справи підтверджується, що на звернення позивача до Галузевого державного архіву МО України, позивач отримав Довідку, що документи військової частини НОМЕР_1 на зберігання до архіву не надходили. Рекомендовано звернутись до Одеського територіального архівного відділу ГДА МО України (а.с. 12).
З Одеського територіального архівного відділу галузевого державного архіву МО України позивач отримав архівну довідку від 29.05.2013 року № 306/п, згідно з якою в перевірених наказах командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за період з 20.05.1985 року по 05 травня 1986 року виїзд на розмінування та прибуття з розмінування ОСОБА_1 не значиться (а.с. 15).
В архівній довідці Одеського територіального архівного відділу галузевого державного архіву МО України від 07.11.2013 року №933/п позивачеві додатково повідомили, що на зберіганні Одеського територіального архівного відділу ГДА МОУ знаходяться особові справи офіцерів та прапорщиків, що загинули (померли) під час проходження військової служби, а також засуджених військовим судом. Інші особові справи на зберігання в архівний відділ не приймаються (а.с. 14).
Таким чином при зверненні ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_6 , а також до архівних установ, не отримано документів, які б підтвердили участь позивача у розмінуванні. 
Для підтвердження факту участі позивача у розмінуванні та ліквідації боєприпасів Великої Вітчизняної війни Петрюк В.В. звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження № 2-0/173/12/2018), яке набрало законної сили 16.05.2018 року, вимоги за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Верхньодніпровський об`єднаний районний військовий комісаріат Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено та встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_7 , неодноразово приймав участь у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби в період з 26.05.1986 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області (а.с. 21-25).
Вищезазначеним рішенням суду також встановлено, що:
«заявник ОСОБА_1 , в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року проходив строкову військову службу в саперній роті саперного батальйону в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області на посаді зам. командира першого взводу, що підтверджується даними військового квитка, дослідженого в судовому засіданні.
Заявник просить встановити йому факт, що має юридичне значення, а саме, що він приймав участь у розмінуванні та знищенні боєприпасів та вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області. Давши пояснення, що під час проходження військової служби він не менше 20-25 раз приймав участі у розмінуванні. Тобто знищенні боєприпасів, що залишились після Великої Вітчизняної війни.
Факт, що заявник приймав участь у розмінуванні підчас проходження військової служби підтверджується показаннями свідка ОСОБА_2 , який допитаний в порядку судового доручення. Пояснив, що він був командиром 1-го взводу саперної роти в/ч НОМЕР_1 у 1985 році. ОСОБА_1 був його замісником. ОСОБА_1 приймав разом ним участь у розмінуванні не менше 10 раз. Він пам`ятає, що в 1985 році з третьої площадки смт. Десна він забрав ОСОБА_1 в роту на сьому площадку в м. Біла Церква. А через деякий час він разом з ОСОБА_1 виїхали на розмінування боєприпасів в Гайок Київської області, де люди копали ставок та знайшли декілька мін та снарядів. Також навів інші приклади участі в розмінуванні. Та пояснив, що вони розміновували боєприпаси, гранати, розібраний артилерійський снаряд. Розмінування здійснювали в одному і тому ж місці, в лісі.
Крім показань свідка, участь ОСОБА_1 в розмінуванні підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме: 
- довідкою Верхньодніпровського районного військового комісаріату Дніпропетровської області від 07.09.2017 року № 09, згідно якої  підтверджується, що ОСОБА_1 , в період з 24.10.1984 року по 26.05.1986 року проходив військову службі у Збройних Силах на посадах рядового та сержантського складу;
- характеристикою за підписом командира інженерно-саперної роти в/ч 62916 гв.капітана ОСОБА_3 , в якій зазначається в тому  числі і те, що ОСОБА_1 , виконував бойові задачі по розмінуванню;
- послужним списиком із особової справи, в якому зазначено, що ОСОБА_1 , 24.10.1984 року призваний на військову службу. З 31.10.1984 року по 06.05.1985 року - курсант в/ч НОМЕР_8 . З 06.05.1985 року по 05.05.1986 року замісник командира інженерно-саперного взводу;
- посвідченням класного спеціаліста військових сил СРСР, серія НЮ-83 № 028671 від 18.04.1985 року, згідно якого вказується, що ОСОБА_1 , присвоєна класна кваліфікація при видачі посвідчення сапер-розвідник ІІІ класу наказом командира в/ч НОМЕР_8 від 18.04.1985 року № 33.
Судом встановлено, що заявник  намагався вирішити дане питання в позасудовому порядку, в зв`язку з чим надавав запити до військової частини, де проходив військову службу, та отримав відповідь, що документація військової частини, складена до 2002 року, передана до архівних установ. Також заявник звертався до Державного Галузевого архіву в м. Києві та Одеського територіального архівного відділу ГДА МО України, але отримав відповіді, що документи в/ч НОМЕР_9 на зберігання до архівних установ не надходили.
Оцінюючи всі надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт, що заявник ОСОБА_1 , приймав участь у розмінуванні та знищенні боєприпасів та вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби 26.05.1985 року по 05.05.1986 року в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області. Дана участь відбувалась неодноразово - не менше 10 раз.
Документально підтвердити даний факт в позасудовому заявник не має можливості. Так як необхідні для підтвердження даного факту документи були передані з військової частини до архівних установ, але у архівних установах відсутні, що підтверджується наданими заявнику відповідями військової частини та Державного Галузевого архіву в м. Києві та Одеського територіального архівного відділу ГДА МО України».
В силу пункту 17 Положення №122, у разі встановлення судом факту участі особи в бойових діях чи інших подіях, що надає право на визнання її учасником бойових дій, учасником війни, відповідно до частини 1 статті 6 та статті 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", таке рішення суду є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій, учасника війни. Рішення суду підлягає зберіганню разом з іншими документами.
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року у цивільній справі №173/1759/17 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Верхньодніпровський об`єднаний районний військовий комісаріат Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення, виправлено допущену описку у другому абзаці резолютивної частини рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2018 року та вважати правильним: «Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_7 , неодноразово приймав участь у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області».
Матеріалами справи підтверджується, що 27 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Комісії Міністерства оборони України з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах з заявою, в якій просив розглянути документи на надання йому статусу учасника бойових дій, як особі визначеною рішенням суду, яка приймала участь у розмінуванні та знищені вибухово-небезпечних предметів під час проходження строкової військової служби.
Слід зазначити, що до вищезазначеної заяви ОСОБА_1 надано копії наступних документів: 
- паспорта громадянина України,
- ідентифікаційного коду, 
- посвідчення сапера-розвідника 3-го класу серії НОМЕР_10 , 
- військового квитка серії ВЧ № НОМЕР_2 , 
- скороченого послужного списку ОСОБА_1 (особистий номер С-192842 ), 
- архівної довідки №933 від 07.11.2013 р., 
- довідки галузевого державного архіву МО України, 
- відповідь командира в/ч НОМЕР_6 , 
- характеристики ОСОБА_1 , 
- рішення суду від 05 квітня 2018 року у справі №173/1759/17, 
- ухвала суду від 03 липня 2020р. у справі №173/1759/17.
Вказана заява зареєстрована відповідачем 27.08.2020р. за №П-34.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що крім того, 27 серпня 2020 року ОСОБА_1 також надав до Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій пояснювальну записку, в якій додатково зазначив, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у справі № 173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018) встановлено факт його участі в розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року.
Вищезазначені пояснення зареєстровані відповідачем 27.08.2020р. за №3136.
Згідно з п.2 Інструкції про порядок видачі в Міністерстві оборони України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків "Ветеран війни - учасник бойових дій" та листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 16.04.2020р. №122, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.04.2020р. за №380/34663, передбачено, що підставою для видачі посвідчення учасника бойових дій, нагрудного знака та листів талонів є рішення (витяг з протоколу) комісій Міноборони, Генерального штабу Збройних Сил України (далі - Генеральний штаб), Адміністрації ДССТ, військових частин НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , командувань видів Збройних Сил України, оперативних командувань "Північ", " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", " ОСОБА_4 " та " ІНФОРМАЦІЯ_3 " (далі - оперативні командування) з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі - Комісії) або рішення міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України  "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
При цьому, рішенням Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах, оформленого протоколом №15 від 12 листопада 2020 року,  ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій відповідно до п.11 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у зв`язку із наявністю наказів командира військової частини НОМЕР_3 в архівній установі і відсутністю в них будь-яких підтверджень участі громадянина ОСОБА_1 в розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів (а.с. 10-11).
Зокрема, Відповідач наголошує, що позивачем при зверненні із заявою про надання статусу учасника бойових дій не було надано жодного офіційного документа, яким би підтверджувалась його участь в розмінуванні, крім копії військового квитка та копії посвідчення класного спеціаліста військових сил СРСР.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції зазначені доводим відповідача спростовуються матеріалами справи.
Так, рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018), яке набрало законної сили 16.05.2018 року, яким вимоги за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Верхньодніпровський об`єднаний районний військовий комісаріат Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення було задоволено та встановлено факт , що ОСОБА_1 , приймав участь у розмінуванні та знищенні боєприпасів та вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області (враховуючи ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року у цивільній справі №173/1759/17 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Верхньодніпровський об`єднаний районний військовий комісаріат Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення, якою виправлено допущену описку у другому абзаці резолютивної частини рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2018 року та вважати правильним: «Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_7 , неодноразово приймав участь у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області»).
Вказане рішення суду та ухвала Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018) також безпосередньо вказані ОСОБА_1 у додатках до його заяви від 27.08.2020р., яка цієї дати зареєстрована відповідачем за вх. №П-34, а також на них зроблено посилання у поясненнях позивача від 27.08.2020р., зареєстрованих відповідачем 27.08.2020р. за вх.№3136.
Водночас, відповідач в своєму рішенні про відмову у наданні позивачу учасника бойових дій не надав будь-якої оцінки наявності судового рішення у цивільній справі №173/1759/17 про встановлення факту, що ОСОБА_1 , приймав участь у розмінуванні та знищенні боєприпасів та вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області (з урахуванням ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у цивільній справі №173/1759/17).
Натомість, як зазначалося вище, Положення №122 містить пряму норму, якою чітко визначено, що у разі встановлення судом факту участі особи в бойових діях чи інших подіях, що надає право на визнання її учасником бойових дій, учасником війни, відповідно до частини першої статті 6 та статті 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", таке рішення суду є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій, учасника війни (пункт 17 Положення №122).
Отже, рішення суду, яким встановлено факт участі особи в подіях, що надає право на визнання її учасником бойових дій відповідно до частини 1 статті 6 та статті 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій.
Оскільки, рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018), яке набрало законної сили 16.05.2018 року, з урахуванням ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року у цій справі, встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_7 , неодноразово приймав участь у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області, то відповідач мав підстави для прийняття рішення про надання позивачу статусу учасника бойових дій.
При цьому, відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Тобто, учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.
Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами визначеними процесуальним законодавством.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 року у справі №К/9901/6161/18.
Слід взяти до уваги, що відповідачем не надано суду будь-яких доказів, які б спростовували, встановлені обставини у справі №173/1759/17.
Тобто, обставини у даній справі, встановлені у ході судового розгляду цивільної справи №173/1759/17, можуть не доказуватися у межах даної справи, оскільки вищезазначене рішення суду є чинними, не скасовано та набрало законної сили.
Таким чином, рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018), яке набрало законної сили 16.05.2018 року, з урахуванням ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року у цій справі, яким встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_7 , неодноразово приймав участь у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області, є прямою підставою для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій у розумінні приписів пункту 17 Положення №122, оскільки цим рішенням встановлено факт участі позивача в подіях (прийняття участі у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів на території України), що надає право на визнання його учасником бойових дій відповідно до пункту 11 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Оскільки відповідач, приймаючи рішення про відмову ОСОБА_5 у наданні статусу учасника бойових дій відповідно до п.11 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оформлене протоколом №15 від 12 листопада 2020 року, безпідставно проігнорував вказане рішення суду, то відповідач порушив приписи Положення №122 (пункту 17) і зробив необґрунтований висновок про відсутність у позивача офіційних документів, якими б підтверджувалася його участь у розмінуванні.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в апеляційній скарзі відповідач вказує, що, на його думку, Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області некоректно трактуються вимоги пункту 13 Положення №122 стосовно застосування показань свідків при прийнятті рішення Комісією, оскільки вищезазначена норма Положення №122 стосується осіб, які визначені підпунктом 14 пункту 13 цього Положення, а саме тих, які брали участь у всіх формах збройної боротьби за незалежність України у XX столітті у складі Української повстанської армії, Української повстанської армії отамана Тараса Боровця (Бульби) "Поліська Січ", Української народної революційної армії (УНРА), Організації народної оборони "Карпатська Січ", Української військової організації (УВО), збройних підрозділів Організації українських націоналістів і відповідно до Закону України "Про правовий статус та вшанування пам`яті борців за незалежність України у XX столітті" визнані борцями за незалежність України у XX столітті, тому підстав для прийняття Комісією позитивного рішення щодо надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій немає.
Однак, такі доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки вищезазначене рішення суду набрало законної сили та є обов`язковим для виконання. 
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах, оформлене протоколом №15 від 12 листопада 2020 року, про відмову ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій є протиправним та підлягає скасуванню.
Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі №826/17220/17 та від 20.02.2020 року у справі №0940/2394/18.
Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12).
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи, викладені відповідачем. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Оскільки в частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а відповідач в апеляційній скарзі не зазначав будь-яких аргументів в частині відмови в задоволенні позовних вимог (щодо вимоги про зобов`язання відповідача видати позивачеві посвідчення учасника бойових), то в цій частині рішення суду апеляційним судом не переглядалося.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
В силу частини 2 ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Позивач не зазначав в позові вимогу щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу статусу учасника бойових дій на підставі поданих ним документів (просив лише повторно розглянути документи для встановлення статусу).
Натомість, для повного захисту прав позивача колегія суддів апеляційної інстанції вбачає підстави для виходу за межі позовних вимог та зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій на підставі поданих ним документів, з чим правильно визначився суд першої інстанції.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
         В силу ч. 5 ст. 328 КАС України рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 року  – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 26.04.2022 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складений 29.04.2022.
    
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова