Постанова
Іменем України
 
23 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 686/29779/19
провадження № 61-3809св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Грох Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації частки житла.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що йому належить на праві власності 8857/10000 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 
 
ОСОБА_2 є власником 1143/10000 частки вказаної квартири, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
 
Позивач вказував, що він та ОСОБА_2 є колишнім подружжям, проте через неприязні стосунки він не може проживати в спірній квартирі, на даний час проживає в іншій квартирі з новою сім`єю, за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
ОСОБА_2 постійно проживає в спірній квартирі. Позивач вважає, що оскільки спільне користування квартирою є неможливим, розподіл на дві ізольовані квартири відповідно до вимог будівельних норм без втрати нею цільового призначення не є технічно можливим, тому для забезпечення інтересів обох сторін є доцільним припинити його право власності на спірну квартиру шляхом стягнення на його користь грошової компенсації.
 
З огляду на викладене та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, поданої до суду у березні 2020 року, ОСОБА_1 просив суд відповідно до статті 364 ЦК України: 
- припинити його право власності на частку квартири АДРЕСА_1 ; 
- стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію припиненої частки квартири в розмірі 486 169,58 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Припинено право власності ОСОБА_1 на 8857/10000 частки квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 941346268101. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію припиненої частки квартири у розмірі 486 169,58 грн.
Вирішено питання щодо судового збору.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач і відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_3 , є колишнім подружжям і внаслідок неприязних стосунків не можуть спільно користуватись цією квартирою. 
Згідно з висновком ТОВ «Добробут-Землевпоряд» не є технічно можливим виділити частки співвласників у об'єкті нерухомого майна - квартирі АДРЕСА_3 .
За результатами проведеної оціночно-будівельної експертизи визначено ринкову вартість цієї квартири - 548 910 грн. 
За змістом положень статті 364 ЦК України співвласник майна може відмовитися від належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості своєї частки. 
При застосуванні цієї норми права судом було враховано висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 2925цс15, а також рішення Європейського Суду з прав людини від 21 березня 2011 року у справі «Андрій Руденко проти України». 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що під час розгляду справи позивачем не доведено ту обставину, що відповідач має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 486 169,58 грн.
Так, ОСОБА_2 має на утриманні неповнолітню дитину, отримує дохід у вигляді заробітної плати в середньому розмірі 7 000,00 грн та аліменти на утримання неповнолітнього сина, які сплачує позивач, у неї відсутнє право власності на інше житло чи нерухоме майно.
Задоволення позову у такому разі призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини. Відповідач неспроможна сплатити позивачу грошову компенсацію за його частку в квартирі, а відсутність у неї коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і, відповідно, позбавлення відповідача єдиного житла та права власності на нього. Відповідач не давала згоду викупити у позивача його частку у праві власності, а примушування її до цього є порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідача надмірний тягар.
За таких обставин присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідача, яка сплатити таку компенсацію неспроможна, та визнання за останньою всупереч її волі права власності на частку позивача є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам статті 319 ЦК України, принципу пропорційності цивільного судочинства,порушує розумний баланс приватних інтересів та не узгоджується із правовим висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 2925цс15.
При цьому суд констатував, що позивач може в інший спосіб, передбачений нормами ЦК України, відчужити свою частку, не покладаючи на відповідача надмірний тягар.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2021 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин положення частини другої статті 364 ЦК України, якими не передбачено таку підставу для неможливості стягнення коштів при позбавленні власника своєї власності, як сама по собі неспроможність співвласника, у власності та користуванні якого залишається спільне майно, сплатити компенсацію.
 
Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_1 порушує питання про необхідність відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2925цс15. Мотивує це тим, що судом створено нову законодавчу вимогу щодо застосування положень статті 364 ЦК України, а саме: визначення спроможності компенсації частки майна.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2021 року, витребувано із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу № 686/29779/19.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у червні 2016 року, представник ОСОБА_2 адвокат Керницька І. Р. заперечувала проти доводів ОСОБА_1 , просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2021 року - без змін.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
Так, ОСОБА_1 на праві власності належить 8857/10000 частки указаної квартири, а ОСОБА_2 - 1143/10000 частки.
 
Зазначені обставини підтверджуються витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 
 
Поділ квартири здійснено на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2016 року у справі 
№ 686/16756/15-ц, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
У квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 .
 
Згідно з технічним паспортом загальна площе квартири становить 47,5 кв. м, приміщення квартири складається з двох кімнат, площею 13,3 кв. м та 11,5  кв. м, кухні, загальною площею 7,9 кв. м, ванної кімнати - 3,10 кв. м, коридору - 8,50 кв. м, кладової - 0,30 кв. м, лоджії - 2,90 кв. м. Житлова площа квартири становить 24,80 кв. м.
 
Фактичне місце проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 .
 
Відповідно до висновку спеціаліста ТОВ «Добробут-Землевпоряд» технічна можливість поділу квартири АДРЕСА_1 з виділенням кожному із співвласників його частки квартири відсутня.
 
Згідно з висновком від 30 липня 2020 року № 773/020, складеним судовим експертом Власюком В. В. за наслідками проведення судової оціночно-будівельної експертизи, вартість квартири АДРЕСА_3 складає 548 910 грн.
 
2. Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарг) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Касаційне оскарження вказаного судового рішення заявник обґрунтовує необхідністю відступлення від висновку щодо застосування статті 364 ЦПК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2021 року відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Предметом позову ОСОБА_1 є вимоги про припинення права власності та стягнення грошової компенсації частки житла.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначив, що вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо користування квартирою, поділ квартири є неможливим, а тому просить стягнути на його користь грошову компенсацію за належну йому частку відповідно до частини другої статті 364 ЦПК України.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина четверта статті 41 Конституції України, частина перша статті 321 ЦК України).
 
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина друга статті 356 ЦК України).
 
Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до частини першої статті 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою. 
 
Співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна. 
 
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. 
 
Тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності. 
 
Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані статтею 364 ЦК України. 
 
Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року та у справі 
№ 6-2925цс15. 
 
Так, у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.  При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
 
У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі 
№ 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
 
Такі правові висновки Верховного Суду України щодо застосування інституту виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, підтримано Касаційним Цивільним Судом у складі Верховного Суду - зокрема, у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18), від 03 березня 2020 року у справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18), від 29 березня 2021 року у справі № 759/2791/17 (провадження № 61-15848св20), і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від них.
 
У цій справі судами встановлено і не спростовано матеріалами справи, що позивач є власником 8857/10000 часток спірної квартири, а відповідачу належить 1143/10000 часток.
 
Під час розгляду справи позивач не довів обставин того, що відповідач має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 486 169,58 грн.
 
Встановлено та не заперечується сторонами у справі, що відповідач має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_3 , отримує дохід у вигляді заробітної плати в середньому розмірі 7 000 грн та аліменти на утримання неповнолітнього сина, які сплачує позивач, у неї відсутнє право власності на інше житло чи нерухоме майно.
 
Суд апеляційної інстанції, врахувавши майновий стан відповідача, інтереси всіх учасників спільної часткової власності, встановивши, що відповідач не має можливість сплатити грошову компенсацію, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. При цьому апеляційний суд зауважив, що задоволення позову у такому випадку призведе до порушення статті 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відповідач неспроможна сплатити позивачу грошову компенсацію за її частку в квартирі, а відсутність у неї коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і, відповідно, позбавлення відповідача єдиного житла та права власності на дане житло, відповідач не давала згоди викупити у позивача його частку у праві власності, а примушувати її до цього є також порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідача надмірний тягар.
 
Також апеляційний суд правильно констатував, що позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права в інший спосіб, передбачений нормами ЦК України, не покладаючи на відповідача надмірний тягар.
 
Колегія суддів звертає увагу, що позивач відразу порушив питання про необхідність стягнення з відповідача грошової компенсації частки житла для припинення права власності відповідно до статті 364 ЦК України, позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою не заявляв, не заперечував проти наявності у нього іншого місця проживання та не вказував про те, що відповідач чинить йому перешкоди у доступі до квартири. Натомість спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідача та неповнолітнього сина сторін у справі. 
 
Враховуючи викладене, доводи ОСОБА_1 про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України у справі 
№ 6-2925цс15, з огляду на те, що судом створено нову законодавчу вимогу щодо застосування положень статті 364 ЦК України, а саме: визначення спроможності компенсації частки майна, є необґрунтованими. 
Зазначений Верховним Судом України у цій справі підхід до вирішення подібних спорів є усталеним в судовій практиці та, на переконання колегії суддів, є справедливим з підстав, зазначених у мотивувальній частині цієї постанови.
 
Підстави для задоволення касаційної скарги відсутні. Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Відповідно до положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі надавати оцінку чи переоцінювати докази у справі.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2021 року прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                              Ю. В. Черняк
 
                                                                                                                           І. А. Воробйова
 
                                                                                                                           Р. А. Лідовець