Ухвала
Іменем України
19 травня 2022 року 
м. Київ
провадження № 51-1245 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2022 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя  АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 1 ст. 296 КК України у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого 5861,08 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 17000 гривень на відшкодування моральної шкоди завданої злочином, 44 000 грн. - витрати за надання правової допомоги. 
 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2022 рокуапеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах  ОСОБА_5 задоволено частково: вирок в частині вирішення цивільного позову змінено, зменшено суму витрат на правову допомогу. Постановлено стягнути з  ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 20000 грн витрат на правову допомогу. В решті вирок залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 18 квітня 2020 року близько 15:30 год., перебуваючи на дитячому майданчику, що розташований на прилеглій території багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 , почав провокувати ОСОБА_6 на конфлікт, вів себе нахабно, обґрунтовуючи це тим, що останній зобов`язаний як таксист, довезти його в визначене ним місце, навіть за умови відсутності грошей на оплату поїздки. Далі  ОСОБА_5 грубо порушуючи громадський порядок, із особливою зухвалістю, безпричинно, криком та в грубій формі почав висловлюватись на адресу потерпілого, ображати його нецензурними словами, тим самим показувати зневагу до останнього. Після чого, схопивши руками за одяг ОСОБА_6 розпочав тяганину, в ході якої, заподіював хаотичні удари кулаками в область тулуба і голови останнього. В результаті одного з ударів  в область перенісся, потерпілий втратив рівновагу та впав спиною на землю. ОСОБА_5 продовжив заподіювати хаотичні удари, не звертаючи увагу на те, що у потерпілого з носа потекла кров, внаслідок чого останній не міг реагувати на удари, які йому наносилися під час конфлікту.
У результаті неправомірних дій  ОСОБА_5 , потерпілий отримав легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Своїми діями ОСОБА_5 грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2021 року й ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2022 року та закрити кримінальне провадження відносно її підзахисного ОСОБА_5 у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді.  
Захисник висловлює доводи, які стосуються неповноти судового розгляду та оскарження фактичних обставин справи, не погоджується із оцінкою доказів, викладає власну версію подій та власну оцінку доказам.
Крім того, захисник  ОСОБА_4 не погоджується з розміром витрат на правову допомогу, яку постановлено стягнути з її підзахисного на користь ОСОБА_6 .
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Доводи захисника щодо неповноти судового розгляду у суді першої інстанції, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії подій та з наданням власноїоцінки доказам, виходячи з вимог статті 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Слід зазначити, що суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Тому, згідно зі ст. 438 КПК України при здійсненні касаційного провадження Суд не уповноважений скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту розгляду, не встановлює фактичні обставини справи, а виходить з обставин, встановлених судами нижчих інстанцій.
Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Що стосується доводів захисника   ОСОБА_4 про   невстановлення достатніх доказів для доведення   винуватості, то вони не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Місцевий суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, оскільки його винуватість доведена поза розумним сумнівом. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків.
Крім того, апеляційний суд перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, які аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі,  вказав, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 296 КК України,   за встановлених у вироку фактичних обставин, є ґрунтовним, підтверджується сукупністю досліджених судом доказів.
Так, показання потерпілого ОСОБА_6 свідчать про те, що 18 квітня 2020 року приблизно о 15:30 год. він вийшов з будинку АДРЕСА_2 , де він проживає, та сів у автомобіль, до нього підійшов ОСОБА_7 та попросив, як водія таксі, відвезти його та ОСОБА_5 в центр міста. Після того як він вийшов з автомобіля та відмовив у наданні послуг, до нього підбіг ОСОБА_5 та почав завдавати ударів, при цьому висловлювався грубо, виражався на його адресу нецензурною лайкою. Коли ОСОБА_6 впав від удару, ОСОБА_5 продовжив наносити йому удари. (Наявність тілесних ушкоджень у потерпілого підтверджується висновками судово-медичних експертиз № 134 від 18 травня 2020 року, № 164 та № 165 від 20 травня 2020 року).
Аналогічні показання дала й свідок ОСОБА_8 , яка в цей час перебувала на балконі квартири будинку та підтвердила, що саме ОСОБА_5 схопив ОСОБА_6 за одяг та почав наносити удари, а також продовжив завдавати удари потерпілому після його падіння. Дані дії супроводжувалися криками та нецензурною лайкою.
Свідок ОСОБА_7 зазначив, що він підійшов до потерпілого і попросив його з ОСОБА_5 відвезти в центр міста. А після того, як потерпілий відмовив, між ним та ОСОБА_5   стався конфлікт.
Гучні крики чули також свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11  та бачили уже побитого ОСОБА_6 . 
Сам ОСОБА_5 не заперечує нанесення ударів потерпілому, однак з метою захисту свого товариша ОСОБА_7 .  Проте, суд зазначив, що крім показань ОСОБА_5 та його товариша ОСОБА_7 , будь-який доказів того, що потерпілий якимись діями чи словами ображав ОСОБА_7 суду не надано, а свідок ОСОБА_8 бачила лише як ОСОБА_7 розмовляв з потерпілим, але самої розмови не чула. Сварка та крики були між потерпілим і ОСОБА_5 .
Крім того, винуватість  ОСОБА_5 підтверджується також: протоколом огляду речей та документів, відповідно до якого оглянуті фотознімки, де зафіксовано збуджений вигляд обвинуваченого поблизу лавочки та дитячого майданчика; протоколом слідчого експерименту та доданим до нього відеозаписом, де зафіксовано обставини скоєння кримінального правопорушення; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, відповідно до якого свідок ОСОБА_8 впізнала ОСОБА_5 як особу, що вчинила хуліганські дії.   
Висновками судово - медичних експертиз встановлено, що у потерпілого виявлені тілесні ушкодження у вигляді струс головного мозку, синці, садна розміщені на обличчі, тулубі, які могли утворитися за обставин повідомлених потерпілим та свідком ОСОБА_8 18 квітня 2020 року і відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та не могли утворитися при падінні потерпілого.
Стосовно кваліфікації дій засудженого саме за ч. 1 ст. 296 КК України, суди вірно послались на наступне. 
Об`єктом злочину, передбаченого ст. 296 КК України, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у забезпеченні громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.
Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
В основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.
Хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти.
Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства. 
Відповідно до встановлених судами фактичних обставин справи, протиправні дії   ОСОБА_5  вчинив на подвір`ї багатоквартирного будинку де перебували громадяни, поблизу дитячого майданчика, використавши дріб`язковий привід, відмову потерпілого товаришу обвинуваченого надати послуги по перевезенню. Обвинувачений та потерпілий раніше не були знайомі, обвинувачений мав явну перевагу у фізичній силі над потерпілим та значно молодший вік. Дії обвинуваченого, нанесення удару потерпілому були позбавлені необхідності, та були пов`язані з неповагою до суспільних відносин, загальноприйнятих норм моралі. Своєю поведінкою обвинувачений демонстрував свою зухвалість, байдуже ставлення до законів, обвинувачений не реагував на зауваження потерпілого щодо безпідставності його побиття, а продовжував завдавати йому ударів, навіть після того як потерпілий упав на землю. Такі дії обвинуваченого вказують саме на наявність хуліганського мотиву його дій, оскільки вони вчинялися стосовно особи з якою він не був раніше знайомий, значно старшого віку, який є інвалідом, в громадському місці, з дріб`язкового приводу.
Наведене  свідчить, що характер, послідовність та спрямованість дій  ОСОБА_5 були направлені на порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувалися особливою зухвалістю, що виражалася у  прагненні показати свою зневагу до існуючих у суспільстві загальновизнаних правил і норм поведінки. Вказана неповага була явною, очевидною та безсумнівною та виразилася у заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому.
Обстановка й обставини подій, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки насильницької поведінки засудженого свідчать про те, що вона була зумовлена бажанням протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. 
Отже, такі дії ОСОБА_5 вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 296 КК України.
Захисник у касаційній скарзі просить закрити кримінальне провадження відносно її підзахисного ОСОБА_5 , однак, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судами, такі підстави відсутні. А досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях з огляду на положення ст.433 КПК України не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції. 
Що стосується доводів захисника   ОСОБА_4 про необґрунтованість сумивитрат на правову допомогу, яку постановлено стягнути з її підзахисного на користь    ОСОБА_6 , то вони не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України, серед обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, є  розмір процесуальних витрат.
Водночас, касаційний суд, перевіряючи доводи касаційної скарги, виходить лише з фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Разом з тим, зазначені доводи захисника   ОСОБА_4 були предметом перевірки апеляційного суду, який, розглядаючи та частково задовольняючи її апеляційну скаргу, дав на них вмотивовану відповідь.
Як було встановлено судом першої інстанції, потерпілому надавалася правова допомога адвокатами ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Потерпілий ОСОБА_6 відповідно до умов Договорів про надання правової допомоги сплатив їм по 22 000 грн. кожному.  
Апеляційний суд, вірно вказав, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати (ч. 1 ст. 124 КПК України), в тому числі й витрати на правову допомогу (п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України).
Однак розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг.
Відшкодовуватись мають лише ті витрати, які мають розумний розмір.
Оскільки заявлений розмір витрат на правову допомогу адвокатів в суді є надмірним та не відповідає обсягу наданих послуг адвокатами та складності справи, а також фактично витраченому часу, критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення стягнутої з ОСОБА_5 на користь потерпілого суми витрат на правову допомогу. 
Касаційна скарга захисника не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваних судових рішень, що відповідають вимогам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду – ще й вимогам ст. 419 цього Кодексу. 
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                            ОСОБА_3