Постанова
Іменем  України 
 
24 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 462/6352/18
провадження № 61-19748 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ;
відповідач - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;
треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, Львівська міська рада, державний концерн «Лорта», об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Надія 36», орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Ванівського О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 , в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, Львівська міська рада, державний концерн «Лорта» (далі - ДК «Лорта»), об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Надія 36»                                (далі - ОСББ «Надія 36»), орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та вселення. 
 
Позовна заява мотивована тим, що з 2007 року він працює в ДП «Львівський державний завод «Лорта». Спільним рішенням об`єднаного профспілкового комітету та адміністрації ДП «Лорта» № 84 від 01 березня 2013 року йому виділено кімнату АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення 28 серпня 2013 року він отримав ордер на вселення у вказану кімнату. 
04 вересня 2013 року він зареєструвався у наданій йому для проживання кімнаті, а в подальшому зареєстрував свою доньку. На час видачі йому ордера спірне житлове приміщення було закритим, а ключі від нього знаходилися у родичів особи, яка раніше проживала у цій кімнаті, після смерті якої родичі покійної - відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 самовільно без жодного дозволу чи рішення, не маючи ордера на вселення, зайняли спірну квартиру. 
Для вирішення цієї проблеми у кінці 2013 року він звернувся до адміністрації ДК «Лорта», де йому повідомили, що гуртожиток переданий у власність Львівської міської ради. Він неодноразово звертався до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та Львівської міської ради із заявами щодо вселення у спірну квартиру, однак жодного результату це не дало. 
Між тим, ордер на вселення у кімнату АДРЕСА_1 і надалі залишається чинним, а його право користування спірним житловим приміщенням - законним. Відповідачі вселилися і проживають у спірній кімнаті незаконно, чим чинять йому та його доньці перешкоди у користуванні спірним житлом, що змусило його звернутися за захистом порушеного права до суду. 
Ураховуючи викладене, позивач в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із вказаного житлового приміщення та вселити позивачів у вказану квартиру.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 видано ордер № 134 від 28 серпня 2013 року неуповноваженою особою у зв`язку з чим він не набув права на вселення та проживання у квартирі АДРЕСА_1 , а відтак реєстрація місця проживання позивача з малолітньою дочкою у спірному житловому приміщенні є незаконною. З вимогами щодо виселення осіб, які вселилися та проживають у гуртожитку без законних на те підстав, вправі звернутися саме власник гуртожитку.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діяв у своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , задоволено. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 грудня 2019 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. 
Усунуто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме: кімнатою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Вселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у кімнату АДРЕСА_1 . 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що предметом розгляду цієї справи є усунення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням. Позивач ОСОБА_1 зі своєю дочкою, будучи зареєстрованим в спірному приміщенні, за наявності ордера, має право на проживання в такому приміщенні, в той час як у відповідача ОСОБА_3 чи в його матері ОСОБА_4 відсутні буд-які документи на право володіння, користування чи проживання в спірному приміщенні чи на вселення у нього. При цьому, апеляційний суд зазначив, що інвентаризаційний акт володіння фізичною (фізичними) особою жилими приміщеннями у гуртожитку, не є належним і допустимим доказом в підтвердження права на проживання ОСОБА_3 в спірному приміщенні.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У грудні 2021 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року й залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Підставою касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначала неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, що передбачають вимоги пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Також заявник вказував на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 462/6352/18 із Залізничного районного суду м. Львова.
 
У квітні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2022 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом залишено поза увагою, що ДК «Лорта» не мало повноважень на видачу ордерів на спірну кімнату у гуртожитку по АДРЕСА_2 , так як після передачі гуртожитку у власність територіальної громади м. Львова повноваження щодо видачі ордерів в гуртожитку перейшло до Львівської міської ради. За відсутності ордеру, виданого органом місцевого самоврядування на вселення, договору найму кімнати № 15 у гуртожитку по АДРЕСА_2 у позивача відсутнє право на зайняття спірного житлового приміщення.
Суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності ордеру на вселення у спірну квартиру, виданого у встановленому законом порядку, а ордер № 134 від 28 серпня 2013 року виданий неуповноваженою на те особою та без відповідного рішення виконавчого комітету, тому позивач не набув права на вселення та проживання у спірній квартирі, а відтак реєстрація місця проживання позивача є незаконною.
Вважала, що судом першої інстанції надана належна правова оцінка доказам і обставинам справи та ухвалено законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, яке безпідставно скасовано судом апеляційної інстанції. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відомчий житловий гуртожиток по АДРЕСА_2 належав ДК «Лорта» та перебував на балансі державного житлово-комунального підприємства державного концерну «Лорта» (далі - ДЖКП ДК «Лорта»).
 
Згідно ухвали Львівської міської ради № 1804 від 20 вересня 2012 року «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова від ДЖКП ДК «Лорта» гуртожитків на вул. Каховській, 33, 35, АДРЕСА_2 », Львівська міська рада прийняла у власність територіальної громади м. Львова від ДЖКП ДК «Лорта» гуртожитки на АДРЕСА_3 , вул. Каховській, 35, АДРЕСА_2 (а. с. 153, т. 1).
 
Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури № 439  від 19 жовтня 2012 року «Про затвердження актів приймання-передачі гуртожитків на АДРЕСА_3 , вул. Каховській, 35, АДРЕСА_2 від ДЖКП ДК «Лорта» у власність територіальної громади м. Львова» затверджено акти приймання-передачі гуртожитків на АДРЕСА_3 , вул. Каховській, 35, АДРЕСА_2 від державного житлово-комунального підприємства державного концерну «Лорта» у власність територіальної громади м. Львова. Відповідно до пункту 2 цього наказу Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради наказано здійснити у встановленому порядку приймання-передачу гуртожитків на  АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 від ДЖКП ДК «Лорта» у власність територіальної громади м. Львова (а. с. 155, т. 1).
 
Відповідно до акту передачі-приймання відомчого житлового фонду у власність територіальної громади м. Львова від 19 жовтня 2012 року проведено обстеження гуртожитку по АДРЕСА_2 , адміністрація ДЖКП ДК «Лорта» передала, а Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради прийняла документацію на гуртожиток по АДРЕСА_2 (а. с. 156-160, т.1).
 
Встановлено, що у кімнаті АДРЕСА_1 проживала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки ОСОБА_5 була одинокою та страждала онкологічним захворюванням до неї з метою догляду переїхав проживати її племінник ОСОБА_3 . Після смерті тітки ОСОБА_3 залишився проживати у кімнаті АДРЕСА_1 , де проживає по цей час.
 
Спільним рішенням об`єднаного профспілкового комітету та адміністрації ДП «Лорта» № 84 від 01 березня 2013 року виділено начальнику бюро з технічного нормування праці відділу 565 ОСОБА_1 для проживання кімнату АДРЕСА_5 (а. с. 4, т. 1).
 
На підставі цього рішення ДК «Лорта» видало ОСОБА_1 ордер № 134 від 28 серпня 2013 року на право зайняття жилого приміщення у гуртожитку по АДРЕСА_2 (а. с. 5, т. 1).
 
Згідно довідки ЛКП «Сигнівка» від 09 березня 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 15 лютого 2016 року, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 02 березня 2016 року.
 
Відповідно до інвентаризаційного акту володіння фізичною (фізичними) особою жилим приміщення у гуртожитку, за адресою: АДРЕСА_2 від 28 листопада 2013 року, у квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_3 з 1990 року.
 
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 після отримання ордеру не зміг вселитися у квартиру АДРЕСА_1 , оскільки таку займав ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_4 , яка періодично користується спірною квартирою.
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону(частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом 
 
Предметом розгляду цієї справи є усунення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із вказаного житлового приміщення та вселення ОСОБА_1 з малолітньою дочкою ОСОБА_2 , у вказану кімнату.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
 
За змістом статті 9 ЖК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. 
 
Ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом. 
 
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
 
Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.
Згідно зі статтею 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
 
Відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.
 
Згідно до статті 129 ЖК України та статті 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР          від 03 червня 1986 року № 208, чинного на час виникнення спірних правовідносин, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.
 
Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.
 
Право на жиле приміщення виникає з часу його надання, тобто з часу прийняття спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації (статті 52, 53 ЖК України).
 
Апеляційним судом встановлено, що спірне житлове приміщення - кімната № НОМЕР_1 , площею 16,2 кв. м, у гуртожитку по АДРЕСА_2 була надана ОСОБА_1 на підставі рішення спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ДП «Лорта від 01 березня 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав ордер № 134 від 28 серпня 2013 року на право зайняття спірного жилого приміщення, відтак у вказаної особи виникло право на користування зазначеним жилим приміщенням.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходив із того, що позивач ОСОБА_1 зі своєю дочкою, будучи зареєстрованим в спірному житловому приміщенні, за наявності ордера, має право на проживання в такому приміщенні, в той час як у відповідача ОСОБА_3 чи в його матері ОСОБА_4 відсутні буд-які документи на право володіння, користування чи проживання в спірному приміщенні чи на вселення у нього. При цьому, інвентаризаційний акт володіння фізичною (фізичними) особою жилими приміщеннями у гуртожитку, не є належним і допустимим доказом в підтвердження права на проживання ОСОБА_3 в спірному приміщенні.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ордер на вселення у спірну квартиру виданий неуповноваженою на те особою, є безпідставними, оскільки ордер не визнано недійсним у судовому порядку, він є чинним. 
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Аналіз судових рішень, оприлюднених у Єдиному державному реєстрі судових рішень у справі № 462/5652/16 свідчить, що ухвалою апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року скасовано заочне рішення Залізничного районного суду міста Львова від 06 квітня 2017 року по справі за позовом Львівської міської ради до ДЖКП ДК «Лорта», треті особи: ОСОБА_1 , Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання ордеру недійсним, та провадження у цій справі закрито.
 
Крім того, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05 лютого 2020 року у справі № 462/4814/19 позов Львівської міської ради до ДЖКП ДК «Лорта», ОСОБА_1 про визнання ордеру недійсним залишено без розгляду.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 462/1239/20 залишено без змін рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року про відмову у задоволенні позову Львівської міської ради до ДЖКП ДК «Лорта», ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання ордеру недійсним.
 
Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що у позивача виникло законне право на користування спірним житловим приміщенням на підставі відповідного ордеру.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено.
 
Колегія суддів погоджується з апеляційного сулу по суті вирішення спору. Судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 

 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                     О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                     В. В. Шипович