Головуючий у І інстанції Сердинський В.С.
Провадження №22-ц/824/2384/2022                                                      Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

                                                        
                                       ПОСТАНОВА
                                 ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
     02 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
   Головуючого судді:         Матвієнко Ю.О.,
   суддів:                               Гуля В.В., Мельника Я.С.,
   при секретарі:                     Ковтун М.В., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Броварської міської ради Броварського району Київської області, третя особа - Броварська міська державна нотаріальна контора Київської області, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на 65/200 частин нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , Броварської міської ради Броварського району Київської області, третя особа - Броварська міська державна нотаріальна контора Київської області, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на 65/200 частин нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом.
Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої увійшли 13/20 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , які належали померлому на підставі мирової угоди, затвердженої Народним судом м. Бровари 26.03.1976 року. 
Батько позивача ОСОБА_3 за життя склав заповіт, яким заповів належні йому на праві власності 13/20 частин жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходяться у АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах кожному.
Разом з тим, про існування вищевказаного заповіту позивачу нічого відомо не було, приховала цей факт від нього і його сестра ОСОБА_2 , яка спадщину оформила на себе, подавши до нотаріальної контори у визначений законом строк заяву про прийняття спадщини та отримавши 12.08.2006 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 13/20 часток жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та належав померлому ОСОБА_3 на підставі мирової угоди, затвердженої Народним судом м. Бровари 26.03.1976 року.
Лише наприкінці 2019 року ОСОБА_1 дізнався від ОСОБА_2 про існування заповіту батька, яким останній заповів позивачу половину належної йому частини будинку.
Позивач у позові посилався на те, що причиною пропуску ним строку на прийняття спадщини є те, що він є юридично необізнаним, про існування заповіту не знав і нотаріус йому про це не повідомив, а тому він не знав, що у шестимісячний строк після смерті батька ОСОБА_3 потрібно було звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Вищенаведені причини пропуску строку прийняття спадщини, на думку позивача, є поважними, відтак суд своїм рішенням може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті батька. 
Також позивач у позові посилався на те, що нотаріусом відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12.08.2006 року видане з порушенням вимог закону, оскільки згідно заповіту батька сторін він заповів дочці ОСОБА_2 лише Ѕ частину від належних йому 13/20 частин будинку по АДРЕСА_1 , відтак нотаріус міг видати відповідачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом лише на Ѕ частину від 13/20 частин будинку, а на іншу Ѕ частину від 13/20 частин мав видати свідоцтво про право на спадщину за законом у зв`язку із неприйняттям цієї частки позивачем ОСОБА_1 . 
З вищенаведених підстав позивач ОСОБА_1 просив суд, крім визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька, також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 12.08.2006 року на ім`я ОСОБА_2 Броварською міською державною нотаріальною конторою Київської області за реєстровим №2-655.
Крім того, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 65/200 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дав неправильну оцінку обставинам справи, не звернувши, зокрема, уваги на те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Таким чином, оскільки він пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, його вимога про визначення йому додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, є обґрунтованою та підлягає задоволенню, як і вимога про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом після померлого батька ОСОБА_3 . Також апелянт просив апеляційний суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 12.08.2006 року на ім`я відповідача ОСОБА_2 , оскільки при видачі свідоцтва нотаріусом було допущено порушення вимог закону, про що зазначено у позовній заяві, і на що суд першої інстанції належної уваги не звернув також.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав. 
Відповідач ОСОБА_2 в апеляційному суді проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечила та просила рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Судом першої інстанції встановлено, що 12 серпня 2006 року нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Карпович О.М. на підставі заповіту, посвідченого нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області 13 січня 2004 року і зареєстрованого в реєстрі за №04, видано відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а.с.90 зворот). Спадкове майно, на яке в указаній частці видано свідоцтво, складається з 13/20 часток жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та належав померлому ОСОБА_3 на підставі мирової угоди, затвердженої Народним судом м. Бровари 26.03.1976 року. 
Згідно заповіту ОСОБА_3 від 13 січня 2004 року (том 1, а.с.81), він заповів належні йому 13/20 часток жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , відповідачу ОСОБА_2 та позивачу ОСОБА_1 в рівних частинах кожному.
Відповідач ОСОБА_2 25 січня 2006 року звернулась до Броварської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а.с.80) та отримала 12 серпня 2006 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом (том 1, а.с.90 зворот).
Позивач ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини після смерті батька у встановлений законом строк не подав, що і стало причиною звернення його до суду з даним позовом.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (частина перша статті 1216 ЦК України).
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).
Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. 
Правила частини третьої 1272 ЦК України про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини немає.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі
№ 6-85цс12 вказано, що право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1/ у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2/ ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України не застосовуються.
У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі
№ 6-1215цс16 викладено правову позицію, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
У постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 756/2764/15-ц (провадження № 61-29705св18) вказано, що «відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала про те, що встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України строк для звернення із заявою про прийняття спадщини нею було пропущено з поважних причин оскільки після смерті НОМЕР_1 відповідач таємно заволодів належними спадкодавцю документами. Вона є людиною похилого віку, юридично необізнаною, а її місцепроживання відділене від місцезнаходження спадкового майна. Також позивач зазначала, що 13 та 20 січня 2015 року вона зверталась до нотаріальної контори з приводу подання заяви про прийняття спадщини, проте спадкова справа оформлена не була, а провадження не відкрито. Частиною третьою статті 10 та частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Наведені ОСОБА_1 причини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Аналогічні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду України № 6-85цс12 від 26 вересня 2012 року та № 6-1215цс16 від 14 вересня 2016 року. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком місцевого суду, всупереч положенням частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року, не врахував висновки і мотиви скасування судом касаційної інстанції попередньої ухвали Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року, не звернув уваги на те, що похилий вік позивачки та відсутність у неї необхідних юридичних знань не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Оскільки позивачем не доведені поважні причини пропуску строку для прийняття спадщини, які б надавали підстави для надання додаткового строку для прийняття спадщини понад встановлений законом шестимісячний строк, висновки судів не відповідають положенням статті 1272 ЦК України, тому з ними погодитись неможливо».
З матеріалів справи вбачається, що позивачем під час розгляду справи не було доведено ту обставину, що він не знав про існування заповіту, складеного його батьком, в тому числі на його користь. Зокрема, позивач в суді першої інстанції зазначав, що   проживав у заповіданій йому половині спадкового будинку як на день смерті батька,  так і протягом 6-ти місячного строку після смерті, користувався і користується, проживав і проживає у ньому по даний час. Таким чином, наявності непереборних обставин, які б перешкодили своєчасному зверненню позивача до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, ним наведено та доведено не було ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оскільки позивачем суду не надано належних, допустимих та достовірних доказів наявності у нього об`єктивних, непереборних та істотних труднощів, які відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про визначення йому додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька.
Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 спадщину після смерті батька ОСОБА_3 не прийняв і підстави для визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відсутні, видане 12.08.2006 року на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом жодних законних прав та інтересів позивача не порушує, відтак не підлягає визнанню недійсним за вимогою останнього, навіть за умови допущених нотаріусом при його видачі порушень.
Правильним є і рішення суду в частині відмови у визнанні за позивачем права власності на 65/200 частин будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , оскільки ця частина будинку на законних підставах належить на праві власності іншій особі - відповідачу ОСОБА_2 , яка набула її в порядку спадкування після смерті батька, тобто жодних правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на вищевказану частину будинку у справі немає.  
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують законності та обгрунтованості ухваленого судом рішення та зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. При цьому, доводи скарги ОСОБА_1 були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.   
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року - залишити без змін.           
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
    Головуючий:             
           
    Судді: