ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 603/626/21	Головуючий у 1-й інстанції Гудкова Ю.Г. 	
Провадження № 33/817/207/22 	Доповідач - Ваврів І.З.	
Категорія - ч.1 ст. 130 КУпАП   	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2022 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Ваврів І.З. 
з участю:  
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Андрусенка І.Я., в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2022 року, 

в с т а н о в и в:

       Постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП і застосовано відносно нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Як визнав суд, ОСОБА_1 28.10.2021 року о 02 год. 41 хв на автодорозі Івано-Франківськ-Бучач-Тернопіль, км 52+300 м, керував транспортним засобом Mersedes-Benz, номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю з ротової порожнини, нечітка мова, нестійка хода. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку категорично відмовився, а саме продути технічний прилад-газоанаоізатор “Alcotest 6820” №ARMK-0256 на місці зупинки чи проїхати у найближчий медичний заклад, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху.

       В апеляційній скарзі адвокат Андрусенко І.Я., що діє в інтересах особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , вважає, що вказана постанова суду ухвалена та винесена з порушенням норм матеріального права, а тому є незаконною.
       В обґрунтування своїх доводів зазначає, що вказані у протоколі про адміністративне правопорушення відомості зазначено, що ОСОБА_1 відмовився від проходження освічування при свідках, що не відповідає обставинам справи.
       Звертає увагу, що процедура “освідування” відноситься до слідчих дій, які проводяться в порядку КПК України, а в протоколі про адмінправопорушення повинно було зазначатися про відмову від проходження огляду на стан сп`яніння.
       Таким чином, в адмінпротоколі фабула правопорушення відображена не повно, а суд не вправі самостійно її доповнювати чи уточнювати і тому його підзахисний змушений захищатися від обвинувачення, яке йому не пред`являлося.
       Стверджує, що в матеріалах справи немає жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 був водієм транспортного засобу та керував ним 28.10.2021 року о 02 год. 41 хв.
Зазначає, що із долучених до матеріалів справи відеозаписів неможливо встановити, хто був водієм транспортного засобу “Mersedes-Benz” у момент його зупинки.
       На думку апелянта, оскільки ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, то він не був водієм в розумінні правил дорожнього руху України, а відтак не є суб`єктом відповідальності згідно ч.1 ст.130 КУпАП.
       Вважає, що відсутні також докази відмови ОСОБА_1 від огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.
       Просить скасувати постанову Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2022 року і закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

       В судове засідання адвокат Андрусенко І.Я. та особа, яка притягнута до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , які належним чином були повідомлені апеляційним судом про дату, час та місце судового розгляду повторно не з`явилися та не надали суду доказів поважності причин своєї неявки.
       Відповідно до ст.294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб. 
       За наведених обставин, вважаю, що розгляд справи можливо провести без участі осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення.
       
       Дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, приходжу до наступних висновків.
       Аналіз матеріалів справи та безпосередньо рішення місцевого суду, яке оскаржується апелянтом, дає підстави для висновку, що суд, розглядаючи дану справу, дотримався положень статей 245, 280 КУпАП, відповідно до яких провадження у справах про адміністративні правопорушення має забезпечувати повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, що сприяє постановленню законного та обґрунтованого рішення, яке виключало б його двозначне тлумачення і сумніви щодо доведеності вини певної особи в учиненні адміністративного правопорушення. 
       Висновок суду про винуватість та кваліфікацію дій ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП України доведений належним чином перевіреними, оціненими та викладеними у постанові суду доказами.
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР № 466176 ОСОБА_1 28.10.2021 року о 02 год. 41 хв на автодорозі Івано-Франківськ-Бучач-Тернопіль, км 52+300 м, керував транспортним засобом Mersedes-Benz, номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю з ротової порожнини, нечітка мова, нестійка хода. Від проходження освідування на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку категорично відмовився. 
Вказаний протокол відповідає вимогам ст.ст.254, 256 КУпАП, складений уповноваженою на те особою, визначеною ст.255 КУпАП. а наведені у ньому обставини об`єктивно стверджуються іншими доказами, дослідженими судом по справі.
Вказівка у протоколі на відмову ОСОБА_1 від проведення “освідування” на стан сп`яніння замість проведення “огляду” на стан сп`яніння, як сформульовано в диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП, на думку суду, не впливає на кваліфікацію його дій за вказаною правовою нормою, оскільки за наведених обставин і в контексті правової оцінки його дій на предмет порушення правил дорожнього руху це є ідентичні поняття.
Стороною захисту в апеляційній скарзі наведено юридичний аналіз поняття “освідування”, в розумінні приписів ст.241 КПК України, однак апеляційний суд вважає, що таке формулювання в протоколі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП не змінює його суті, є аналогічним поняттю “огляд” і не містить ознак такого процесуального правопорушення, яке може бути підставою для скасування судового рішення.
       Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.
       Таким чином, зафіксовані у протоколі відомості про вчинене правопорушення, за умови їх підтвердження іншими об`єктивним даними, можуть бути оцінені судом як доказ у справі щодо наявності в діях особи складу адміністративного правопорушення.
       Так, оглянутим в судовому засіданні відеоматеріалом, що зафіксований нагрудною камерою працівників патрульної поліції, який був предметом дослідження суду першої інстанції, підтверджується, що працівниками поліції було запропоновано ОСОБА_1 , який в автомобілі знаходився на місці водія транспортного засобу і в якого наявні ознаки алкогольного сп`яніння, пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці події за допомогою приладу «Drager » або у найближчому закладі охорони здоров`я, від проходження яких ОСОБА_2 відмовився у категоричній формі. 
       Апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 , під час проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, не повідомляв про особу, яка керував транспортним засобом. 
Натомість, характер його поведінки після зупинки транспортного засобу та під час спілкування з працівниками поліції свідчить, що саме він керував вказаним транспортним засобом, що ОСОБА_1 фактично і не заперечував.
       Тому, доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 транспортним засобом не керував є непереконливі для суду.
       
       Факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, що апелянт заперечує, підтверджується також постановою про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАА № 848985 від 28.10.2021 року, з даних якої вбачається, що ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки “Mersedes-Benz” д.н.з. НОМЕР_1 не виконав вимогу дорожньої розмітки 1.1, чим порушив п. 8.5.5 ПДР та з`їжджаючи при з`їзді ліворуч із головної дороги водій не увімкнув лівий покажчик повороту, чим порушив п. 9.2 правил дорожнього руху. 
       Вказані докази були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку, з якою суд апеляційної інстанції погоджується.
       
       Апеляційний суд також звертає увагу, що у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі. 
       Виходячи з аналізу досліджених під час апеляційного розгляду матеріалів справи, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення та кваліфікація його дій за ч.1 ст.130 КУпАП є правильним. 
       Жодних аргументованих доводів, які б викликали сумніви у об`єктивності оцінки доказів зроблених судом першої інстанції на підставі вищевказаних матеріалів справи, апелянтом не надано і не здобуто таких в процесі апеляційного розгляду.
       Адміністративне стягнення на ОСОБА_1 накладено у відповідності до вимог ст.33 КУпАП, з урахуванням характеру вчиненого ним правопорушення, особи правопорушника, ступеню його вини та інших обставин справи.
       З урахуванням наведеного, приходжу до висновку, що постанова Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2022 року відносно ОСОБА_1 є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування, про що ставить питання апелянт, не вбачаю. 

Керуючись ст.294 КУпАП, — 

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу адвоката Андрусенка І.Я. залишити без задоволення, а постанову Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2022 року щодо ОСОБА_1 – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя