УХВАЛА

19 липня 2022 року 
м. Київ  
справа № 460/7373/21
адміністративне провадження № К/990/17916/22
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Рівненській області на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2022 року у справі №460/7373/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 14 травня 2021 року №456 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 31 травня 2021 року №78 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції;
- поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 Сарненського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Рівненській області середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2022 року, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року у справі №460/7373/21 скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено:
- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 14 травня 2021 року №456 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції;
- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 31 травня 2021 року №78 о/с «По особовому складу» в частині звільнення поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 Сарненського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області ОСОБА_1 зі служби в поліції;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 Сарненського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області з 1 червня 2021 року;
- стягнуто з Головного управління Національної поліції в Рівненській області (33000, м. Рівне, вул. Хвильового, 2, ЄДРПОУ 40108761) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі: 98105 (дев`яносто вісім тисяч сто п`ять) грн 84 коп (з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів).
Не погоджуючись з цим судовим рішенням апеляційної інстанції, Головне управління Національної поліції в Рівненській області звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), надіславши її 11 липня 2022 року засобами поштового зв`язку.
Скаржник просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2022 року у справі №460/7373/21 й залишити в силі рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги й додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку, що її належить повернути скаржнику з таких підстав.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
Як на підставу касаційного оскарження скаржник покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, стверджуючи, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду: від 17 липня 2019 року у справі №806/2555/17, від 21 квітня 2021 року у справі №824/523/19-а, від 6 березня 2019 року у справі №816/1534/16 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі №800/531/17, від 12 лютого 2019 року у справі №990/711/18. Проте, посилаючись на вказані висновки Верховного Суду, скаржник не зазначив стосовно застосування якої норми права суд апеляційної інстанції не врахував цей застосував висновок. 
Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Так, у постанові Верховного Суду у справі №806/2555/17, встановлено що, судами попередніх інстанцій не було звернуто увагу на те, що за змістом постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП досліджувалося питання встановлення факту перебування позивача у стані алкогольного сп`янінні, а не факт відмови позивача від проходження медичного огляду на встановлення стану сп`яніння, що становить самостійний склад адміністративного правопорушення за статтею 130 КУпАП. На підставі викладеного, було зроблено висновок, що постанова Богунського районного суду міста Житомира від 28 серпня 2017 року по справі № 295/9369/17 не є доказом в даній справі в розумінні положень статті 70 КАС України (в редакції, що діяла на час розгляду справи судом першої інстанції), оскільки не містить інформації щодо предмету доказування, а саме: факту відмови позивача від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння.
У справі №816/1534/16 суди встановили, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності слугувало те, що 10 липня 2016 року він порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху, відмовившись від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння. Відносно позивача було складено адміністративний протокол за частиною першою статті 130 КпАП. Тобто звільнення позивача зі служби в поліції відбулось саме у зв`язку з порушенням останнім службової дисципліни, що виявилось у порушенні пункту 2.5 Правил дорожнього руху. 
Натомість у справі №824/523/19-а позивача було звільнено зі служби в поліції за результатами проведеного службового розслідування, у висновку якого було зафіксовано інформацію, що в період, який передував ДТП, встановлені ознаки адміністративного правопорушення передбаченого частинами першою та четвертою статті 122 КУпАП.
У цій же справі, судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивач не відмовлявся від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, а співробітниками поліції не було забезпечено проведення такого огляду, і матеріали справи не містять жодних даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 відмовлявся від проведення огляду у медичному закладі. Дані обставини підтверджувалися показаннями свідка ОСОБА_2 , наданими в суді першої інстанції, відеозаписом з нагрудних камер працівників поліції, з якого слідує, що ОСОБА_1 погодився на проходження медичного огляду у медичному закладі в м. Дубровиця, куди прибув разом із співробітником поліції, однак, у даному медичному закладі огляд на визначення стану сп`яніння щодо ОСОБА_1 не був проведений у зв`язку з перебуванням лікаря-нарколога у відпустці, тобто, з незалежних від ОСОБА_1 причин, який від проходження огляду не відмовлявся.
Також, скаржник вказав, що  судом апеляційної інстанції не було враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах у справах: №800/531/17, №990/711/18.
Однак, Суд зауважує, що рішення у справах №800/531/17, №990/711/18 були прийняті Великою Палатою Верховного Суду за зовсім іншими фактичними обставинами та за іншим складом учасників справи.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом апеляційної інстанції у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Посилаючись на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, скаржник не наводить обґрунтування, які б свідчили про подібність правовідносин у цій справі та у справах, у яких Верховним Судом були зроблені висновки.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстави касаційного оскарження, визначених пунктами 1 частини четвертої  статті 328 КАС України.
Суд не бере до уваги доводи заявника про те, що скарга стосується питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та відхиляє мотиви щодо винятковості цієї справи, оскільки скаржником не зазначено в чому саме полягає фундаментальне значення даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, розгляд яких надав би нового, уніфікованого розуміння застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного кола осіб.
Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.
Суд наголошує, що з огляду на те, що поняття фундаментального значення справи є оціночними, воно потребує належного обґрунтування з боку скаржника. Сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі, без відповідного підкріплення прикладами/доказами, не дає підстав для відкриття касаційного провадження.
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Отже, касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Рівненській області належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2022 року у справі №460/7373/21.
На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Рівненській області на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2022 року у справі №460/7373/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.
Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….
Н.М. Мартинюк,
Суддя Верховного Суду